# data[].attributes.body
-Sabina, trezește-te! E timpul să plecăm.

O raza caldă a soarelui își făcu apariția printre pleoapele întredeschise ale fetiței, un chip pe care nu a fost niciodată mai fericită să îl vadă stând aplecat peste ea. O emoție puternică o acapară pe Sabina, care, într-un gest neașteptat, își îmbrățișă mama, simțind lacrimile curgându-i pe obraji.  Răsuflă ușurată în brațele care o țineau strâns și care o linișteau. I-a povestit mamei tot ceea ce se petrecuse cu ea, cu pisica...dar mai ales de acei oameni care o speriaseră, cât mai succint, întrucât nu voia să retrăiască acele clipe de singurătate, departe de cei dragi.

La ieșirea din pădure, Sabina nu putea să se abțină din a-și pune o ultimă întrebare: oare chiar a fost un vis? Cert era că acea experiență urma să devină o amintire întipărită în sufletul său...

...la fel ca și perechea de ochi care o fixau din umbră în timpul plecării.

# data[].attributes.body
A fost uimit de ceea ce a putut găsi înăuntru: toți pereții erau împodobiți cu fel și fel de tablouri și fotografii ale unor fețe pe care le mai văzuse parcă într-o altă viață. Nu a putut identifica exact persoanele din imaginile la care se uita, până când a simțiti un fior rece pe spate, o amintire acum străbătându-i mintea: tabloul îl privea înapoi, cu aceiași ochi albaștri care l-au implorat „să nu se îndepărteze prea tare”.

Îndreptat spre cel de-al doilea etaj, a urcat pe scările șubrede, ce scârțâiau, ajungând în mansarda în care se aflau doar niște cufere și un fotoliu întors spre el. Pe fotoliu era o pisica, ca cea pe care o văzuse și în lumea lui, curcubeul care atunci îi adusese zâmbetul. A chemat-o, cu același entuziasm și nerăbdare caracteristice copilăriei sale fericite, iar aceasta nu doar ca s-a îndreptat spre el, dar a și început sa vorbească, niște sunete șoptite, care îl sfătuiau și îl uluiau:

-Să rămâi mereu copilul visător, care se bucură din lucruri mărunte și trăiește fiecare moment cu toată ființa. Să nu îți dorești mai mult și să te mulțumești cu ceea ce ai, sa fii bun și să îi ajuți pe cei din jur!

# data[].attributes.body
„Orice cheie trebuie să deschidă ceva, nu?” se gândi, uitându-se în jur. Spre surprinderea sa, fiecare locuință avea în dreptul ușii un număr specific: 24, 28, 30, 20, 12..., niciunul având legătură cu celălalt. A început să se apropie de fiecare locuință în parte, urmând calea pe drumul bătătorit de pași. Își urma instinctul, acea chemare care îl îndemna să nu se dea bătut din a descoperi misterul acelei chei.

Dintr-odată, la capătul străzii care părea să fie fără de sfârșit, se ivi o casă diferită față de celălate, care era învăluită într-o atmosferă sumbră, dar cunoscută: de un albastru șters, printre clădirile albe și roșii, aceasta nu părea să aparțină acelei lumi. Ramurile veștejite al copacului din curte atingeau în bătaia vântului geamurile de dimensiuni mici care, odată cu trecerea timpului, au devenit opace, nelăsând călătorul să pătrundă cu privirea în interior. Împins de curiozitate, Sabin a bătut la ușă, fără să primească vreun răspuns. Pentru o ultimă încercare, a ciocănit încă o dată, mai tare, iar o poliță veche și prăfuită din lemn a căzut la picioarele sale. O ridică, spre surprinderea sa, găsind inscripționat numărul cheii pe care o avea și fără a sta prea mult pe gânduri, a rotit cheia în broasca ponosită a ușii, deschizând-o.

# data[].attributes.body
Sabin nu știa ce trebuia să facă. Era conștient că dacă le va arăta acea cheie, va rămâne fără ea și poate chiar va fi victima unei bătălii, însă nici nu vedea o cale de scăpare... a aruncat-o cu toată puterea lui, cât mai departe, pentru a scăpa de pericolul în care se afla.

Locuitorii acelui oraș se îndepărtau de el, dornici de a obține obiectul ce le-ar fi putut aduce bogăția și măreția. Cu ochii în patru, ca să nu fie observat, s-a ascuns în spatele unor butoaie răsturnate, învechite, respirând ușurat; acum era momentul perfect să scoată din buzunar ceea ce ascunsese, căci, într-un moment de neatenție al oamenilor, el apucase o piatră, folosindu-se de naivitatea acestora pentru a-i face să o creadă cheia care acum stătea în palmele sale. Însă analizând-o mai îndeaproape, Sabin a putut descifra conturul unui număr:

114

# data[].attributes.body
Băiatul nu putea să-și limpezească mintea. Nu înțelegea unde se afla, cine erau toți acei oameni și ce așteptări aveau de la el. Deodată, un obiect plutea în aer, suspendat parcă pe cerul învolburat de nori cenușii. Ce era într-adevăr uimitor era că se îndrepta înspre el, nicidecum înspre acei ,,monștrii” care probabil că ar fi început un nou conflict pentru a-l obține, chiar înainte de a afla ce reprezenta și la ce ar fi putut să-l folosească. Apropiindu-se din ce în ce mai mult, obiectul zburător descifra forma unei chei, o cheie poleită cu aur, a cărei strălucire punea în evidență valoarea sa. Traiectoria ei era către Sabin, semn că îi era destinată... dar de către cine?

Întinzând mainile tremurânde, a apucat cheia în mână, iar acea culoare îl fascină, mai degrabă, pe bărbatul care tocmai terminase de fumat și care, cu o voce impunătoare și răspicată, a început să strige înspre mulțime:

-Atenție! Priviți ce a primit Sabin! Nu ați mai văzut niciodată un asemenea lucru de preț, sunt convins. Egoistul acesta mic nici măcar nu avea de gând să vă împărtășească și vouă noul său cadou?

-Poftim?  Ce este? Arată-ne și nouă! urlau oamenii care se agitau și se împingeau pentru a înainta spre tânărul ce ținea bine cheia la piept.

-De ce le-ai spus tuturor? Cu ce ți-am greșit? întrebă Sabin cu un glas neliniștit.

-În sfârșit am putut să îți plătesc cu vârf și îndesat pentru ce mi-ai făcut tu mie acum câteva zile, hoț mic ce ești. Ai uitat când mi-ai furat singura coaja de pâine pe care o căpătasem cu greu de la acești oameni flămânzi? Tu mâncaseși, dar de mine nu ți-a păsat. Acum vei simți și tu ce am simțit eu atunci.

# data[].attributes.body
În acel moment, confuzia l-a acaparat pe Sabin, care își aflase numele într-un mod vag, nu în forma la care se aștepta.

-…Vă referiți la mine?

-La cine altcineva, băiețel? zise omul pe un ton batjocoritor. Oricum, ce-i cu tot respectul? Te-ai schimbat peste noapte din răutatea întruchipată într-un sfânt?

Sabin era dezorientat, neștiind de unde îl cunoștea acel bărbat atât de bine, încât îi vorbea pe acel limbaj nefamiliar lui. Îl înspăimânta, dar totuși nu voia să renunțe să descopere mai multe despre oamenii aceia fără scrupule, care se gândeau doar la ei și care erau lipsiți de orice maniere.

-Dar pe ce se bat așa? Ce vor să obțină de se duelează ca niște adevărați războinici?

-De parcă nu ai ști în ce lume ești captiv. Suntem prizonierii unui tărâm al sărăciei, al tristeții și a tot ceea ce este mai urât. Suntem oameni izgoniți, care au uitat de bunătate, de muncă și de seriozitate. Trăim doar cu ceea ce căpătăm, cu lucruri mărunte care se ivesc zilnic în această piață, căzute de nicăieri, dar care nu sunt îndeajuns încât să ne aducă împlinirea și libertatea.

# data[].attributes.body
Funii ca niște pânze de păianjen îl purtară pe băiat într-un tur al acelui tărâm aparent părăsit, dar care îl agățau de trecutul apăsător. În timpul acelei călătorii, însă, o mișcare bruscă i-a atras atenția, dându-i impresia că, de fapt, nu era singur în acea lume. A coborât încet de pe frânghie, atras de acea dinamicitate și de zgomotul ce devenea din ce în ce mai asurzitor până când a descoperit sursa acestora: într-un spațiu pe cât de aglomerat, atât de dezordonat, se afla o mână de persoane cu expresii posomorâte și cu o aură de ură ce ardea în jurul lor. „Cu siguranță o să izbucnească un conflict”, se gândi băiatul care, fără să stea pe gânduri, se apropie de mulțime. Femeile își trăgeau copiii după ele, acoperindu-le ochii, bărbații se luptau pentru lucruri care nu le aparțineau, dar pe care voiau să le dețină, îmbrâncindu-se și aruncându-și vorbe tăioase:

-Ce-am găsit al meu să fie!

-Nu vă mai apropiați!

-Uuuu…dă-l înapoi!

În toată acea agitație, totuși, se arătă o persoană retrasă, care nu schița nicio intenție de a se amesteca în treburile celorlalți:

-Haa, când oare se va termina toată absurditatea asta? Ce oameni…

-Mă scuzați, ce este locul acesta?

-Nu face pe neștiutorul, Sabin, spuse bărbatul în timp ce apucă un chiștoc de pe jos. Ai un foc?

# data[].attributes.body
...Zgomotul asurzitor al unei lumi agitate a trezit-o, constatând astfel că nu se mai afla în spațiul edenic în care adormise. A început să se uite în jur: niciun chip familiar, nici urmă de pisică...numai o șosea părăsită. Încercă să strige după ajutor, dându-și seama de schimbarea bizară a vocii ei; i se îngroșase, dar și mâinile i se aspriseră, iar cu o mișcare la fel de limpede ca apa în care se uita, trupul zvelt și amorțit reflecta imaginea unui tânăr nedumerit, în haine sărăcăcioase; a văzut în depărtare o lume pe care nu o mai întâlnise până atunci: desprinsă parcă dintr-o poveste, un basm care îl intriga, dar care îl neliniștea. Clădirile anormal de mari, cu fel și fel de case care nu arătau deloc asemanator cu ceea ce era obișnuit să vadă în universul lui; neîngrijite, culori neobișnuite, forme alungite, toate acestea erau îndeajuns pentru a-l convinge că acel loc nu părea să fie primitor. Un alt element curios consta în seninătatea unui loc atât de sumbru, unde puteai visa, ziua, la stelele care se arătau noaptea. Totodată, un arbore ale cărui ramuri se înălțau susținând un oraș în care amintirile zburau în valize, în care vase de ceramică albă pictau cu migală acoperișurile în roșu.

# data[].attributes.body
Cu o lacrimă prelinsă pe obrazul îmbujorat, Sabina se simțea din ce în ce mai singură; însă teama și suspinul nevinovat au fost spulberate de cei doi ochi din umbră care i-au fixat silueta firavă. Atrasă de misterul acelei priviri, fata s-a apropiat încet de tufișul din care, dintr-odată, a sărit o pisică. Însă aceasta nu era ca toate celelelte: mângâiată de razele soarelui, reflecta culorile unui curcubeu, iar fața Sabinei s-a luminat, schițând un zâmbet.

Luând-o în brațe, s-a așezat pe rădăcinile crescute și ieșite din pământ ale unui copac. Pisica, lăsându-se mângâiată și alintată de fată, a început să toarcă neîncetat, iar Sabina nu s-a simțit niciodată mai somnoroasă decât în acel moment. Simțind că pleoapele i se închid, încetul cu încetul, a căzut într-un somn adânc...

# data[].attributes.body
- Sabina, nu te îndepărta prea tare!

Vocea fermă și din ce în ce mai apăsătoare îndemna fetița să facă pași mai repezi. Cromatica de pe aripile fluturelui și farmecul emanat în atmosfera de primăvară o făceau pe Sabina să își dorească să observe mai îndeaproape vietatea. Însă nu după mult timp, fluturele disparuse; se uită în jurul ei, dar fără folos. Acea pată de culori pastelate, ce o distrase de la picnicul cu mama sa și de la culesul florilor parfumate, se îndrepta într-un zbor lin spre albastrul cerului.