# data[].attributes.headline
Конфуціанство

# data[].attributes.subject
Конфуціанство

# data[].attributes.body
це китайська етично-філософська школа, основа китайського способу життя та принцип організації суспільства.

# data[].attributes.headline
Основні моральні закони етики конфуціанства

# data[].attributes.subject
Основні моральні закони етики конфуціанства

# data[].attributes.body
«Жень» — гуманність, людяність. Людина,яка володіє певними моральними нормами, має прагнути досягти рівня «благородної людини». А це можливо лише за умови самовдосконалення та в повній гармонії з Небом. В конфуціанстві поняття «благородної людини» має не тільки етичний, а й політичний характер. Оскільки це всебічно розвинена, шляхетна, доброчесна людина, яка здатна керувати народом.
«Сінь» — принцип взаємності, поєднання самоповаги та гуманного ставлення до інших: « Не роби іншим того, чого не бажаєш собі». Пізніше ця вимога увійшла в системи європейських та індійських традицій.
«Лі» — здатність передбачувати свою поведінку у різних життєвих ситуаціях. В основі цього закону лежить принцип поміркованості: прагнення до «золотої середини», уникнення крайнощів у прийнятті рішень. Це певні правила та норми, які регулюють відносини між дітьми та батьками, між молодшими і старшими, між чоловіком та жінкою, між керівником та підлеглим тощо.

«Чжі» — знання. Це стосується не тільки знань як отримання інформації, але й знань моральних чеснот, уміння різнобічно розглядати проблеми.
«І» — почуття боргу, внутрішні переконання. Борг – моральний обов’язок, який людина накладає на себе в міру свої чеснот та переконань. До цього поняття також відноситься обов’язок вчитися.

# data[].attributes.headline
Цитати Конфуція:

# data[].attributes.subject
Цитати Конфуція:

# data[].attributes.body
1. Три речі ніколи не повертаються — час, слово, можливість. Отже: не втрачайте часу, вибирайте слова, не втрачайте можливості.

2. Люди старовини не любили багато говорити. Вони вважали ганьбою для себе не слідувати своїм власним словам.

3. Людина не може досягти успіху без достатньої кількості важких спроб.

4. Виберіть роботу на свій розсуд (яка Вам подобається), і ви не будете працювати жодного дня в своєму житті.

5. У країні, де є порядок, будь смів у діях і промовах. У країні, де немає порядку, будьте сміливими у своїх діях, але будьте обережні у своїх промовах.

# data[].attributes.headline
Порівняльний аналіз конфуціанства і демократії

# data[].attributes.subject
Порівняльний аналіз конфуціанства і демократії

# data[].attributes.body
Загалом виділяються два основні підходи:
1) конфуціанство розглядається як ідеологічна основа “східного деспотизму”, а отже відкидає демократію (Аристотель, Монтеск’є, Гегель, Маркс);
2) конфуціанство – це гуманістичне вчення близьке до демократичних цінностей (Лейбніц, Вольтер, Кене).

Останні тенденції в дискусії про співвідношення конфуціанства і демократії вказують на те, що все більше починає домінувати антидемократична риторика, яка відходить від власне філософських питань до прагматичних.

# data[].attributes.headline
Роль конфуціанства в політичній сфері сучасного КНР

# data[].attributes.subject
Роль конфуціанства в політичній сфері сучасного КНР

# data[].attributes.headline
Філософія конфуція за 10 хвилин

# data[].attributes.subject
Філософія конфуція за 10 хвилин

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Правое полушарие Интроверта

# data[].attributes.attachment_link.title
Философия Конфуция за 10 минут

# data[].attributes.headline
Confucianism is Making a Comeback in China

# data[].attributes.subject
Confucianism is Making a Comeback in China

# data[].attributes.attachment_link.title
Confucianism is Making a Comeback in China

# data[].attributes.headline
Конфуціанство та сучасний Китай

# data[].attributes.subject
Конфуціанство та сучасний Китай

# data[].attributes.body
У новітній історії Китаю адаптація «соціалістичних» чи «капіталістичних» цінностей здійснювалася з урахуванням конфуціанських традицій.

Наслідком таких установок стали реальні досягнення Китаю, який у XXI столітті демонструє високі темпи зростання економіки. Сучасну КНР можна назвати глобальним лідером світового господарського розвитку.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Зміст

Вступ
конфуціанство
Конфуціанство в сучасному світі
даосизм
Даосизм в сучасному світі
Конфуціанство і даосизм: дві школи, два вчення
висновок
Список використаної літератури

Релігії Китаю ніколи не існували в формі жорстко централізованої "церкви". Традиційна релігія Стародавнього Китаю була сумішшю місцевих вірувань і своєрідних церемоній, об'єднаних в єдине ціле універсальними теоретичними побудовами вчених мужів. Проте, як серед освічених верств населення, так і серед селян найбільшу популярність завоювали три великих філософських школи, найчастіше звані трьома релігіями Китаю: конфуціанство, даосизм і буддизм. У період "культурної революції" 1960-х років традиційні релігії Китаю відчували справжні гоніння. Руйнувалися культові споруди, було заборонено відправлення релігійних обрядів, служителі культу і віруючі піддавалися моральним і фізичним образам. Після смерті Мао Цзедуна який прийшов до влади більш помірне керівництво взяло курс на більш терпиме ставлення до релігії. Було відновлено конституційне право на свободу віросповідання, а китайські релігійні лідери отримали можливість для відновлення перерваних контактів зі своїми колегами за межами Китаю.
1. Конфуціанство
1.1Конфуцій
Конфуціанство носить ім'я свого засновника Конфуція. По-китайськи його ім'я звучало "Кун Фу-цзи" (що означає "учитель Кун"), яке місіонери-єзуїти стали вимовляти як "Конфуцій". Він народився в 551 році і помер в 479 році до Р.Х. Для Китаю це було неспокійний час: родове патріархальне суспільство руйнувалося, і на зміну йому приходила влада, яка спирається на бюрократичний апарат. Крах підвалин старовини породжувало відчуття хаосу. Конфуцій ідеалізує стародавні традиції, закликає слідувати гуманності і мудрості благородних мужів минулого. Вчення Конфуція дійшло до нас у вигляді зборів його роздумів в книзі, яка називається "Лунь юй" ( "Бесіди і судження"). У цій книзі йдеться про Конфуція, що він був "простим, привабливим, добрим, значним, але не строгим, гідним і приємним". Він не був аскетом, але вважав, що в житті все повинно бути помірним, відповідати принципу "золотої середини".
1.2Ученіе Конфуція
Конфуцій глибоко вірив у цінність правильного пристрою людського суспільства. Тому всі його вчення зосереджено на тому, як людині досягти гармонійних відносин - перш за все з людьми, але також і зі світом. Конфуцій ніколи не вчив вірі в Бога. Він був агностиком (Агностик - людина, яка вважає неможливим пізнати, що таке Бог і чи є він взагалі.) І вважав зайвим займатися питаннями, що стосуються потойбічного світу. Він вчив, що кожен міг би жити як благородна людина. Життя такої людини проявляється в п'яти видах відносин, які повинні бути "правильними". Ці відносини такі: батька і сина, правителя і підданого, старшого і молодшого брата, чоловіка і жінки, одного з одним. Особлива увага приділялася відносинам всередині сім'ї. У ній повинно бути абсолютне повагу до старших. Подібним же чином і в державі піддані повинні ставитися до начальства і владі. Розроблене Конфуцієм вчення про "синівської шанобливості" лягло в основу оновленого традиційного культу предків, до сьогоднішнього дня залишається найважливішим компонентом китайської цивілізації.
Велике значення в конфуціанстві надається ритуалам, певним нормам поведінки в різних обставинах. Ці ритуали, які були зібрані і зафіксовані в різних трактатах, залишалися в значній своїй частині незмінними. Конфуціанство стало офіційною ідеологією китайської держави і обов'язковим світоглядом для всіх чиновників. Тому, чим вищий щабель займав чиновник, тим ретельніше він повинен був виконувати ці церемонії. Всякий бажаючий зайняти становище в суспільстві повинен був підкорити їм все своє життя.
У конфуціанстві були відсутні професійні священнослужителі, жертвопринесення відбувалися главами сімейств, державними чиновниками і імператором. Завдяки конфуціанства Китай залишався незмінним протягом двох з половиною тисяч років.
У конфуціанстві поряд з культом Неба особливо шанується держава, очолюване імператором - цивілізований Китай, який є Піднебесна, - протистоїть "варварам". Шанування держави виражено в соціально-етичних установленнях і адміністративно-політичній системі - регуляторі економічних процесів.
В імператорському Китаї конфуціанство було державною релігією, шанобливе ставлення до цієї ідеологічної системі зберігається і в Китайській Республіці на Тайвані. У роки "культурної революції в КНР" (1966- 1976) вчення Конфуція було визнано небезпечним і несумісним з комуністичними ідеями маоїзму. Однак і після смерті Мао Цзе-дуна конфуціанство продовжує відігравати помітну роль в житті китайців. Цьому сприяє те, що весь соціально-етичний лад життя не тільки китайського, а й інших далекосхідних товариств базується на історично засвоєних принципах конфуціанства. Після смерті Конфуція правитель царства Лу побудував йому храм і повелів, щоб в честь нього відбувалися жертвоприношення. У народних масах Конфуцій завжди шанувався як божество. Існує присвячений йому ритуал з жертвами, релігійними танцями і молитвами. Конфуцій почитаємо як ніхто інший в його країні.

2.Конфуціанство в сучасному світі
Конфуціанство - етико-політичне вчення, що виникло в Стародавньому Китаї і має великий вплив на розвиток духовної культури, політичного життя і суспільного ладу Китаю протягом понад двох тисяч років. Основи конфуціанства були закладені в 6 ст. до н. е. Конфуцієм і потім розвинені його послідовниками Мен-цзи, Сюнь-цзи і ін. З самого виникнення конфуціанство, висловлюючи інтереси частини пануючого класу (спадковій аристократії), було активним учасником в соціально-політичній боротьбі. Воно закликало до зміцнення суспільного ладу і сформованих форм державного управління шляхом суворого дотримання давніх традицій, ідеалізованих конфуцианцами, і певних принципів взаємовідносин між людьми в сім'ї та суспільстві. Конфуціанство вважалося загальним законом справедливості, закономірним і виправданим існування експлуататорів і експлуатованих, за його термінологією - людей розумової та фізичної праці, причому перші панують, а другі підкоряються їм і містять їх своєю працею. У Стародавньому Китаї існували різні напрямки, між якими велася боротьба, що була відображенням гострої соціальної та політичної боротьби різних суспільних сил того часу. У зв'язку з цим знаходяться суперечливі тлумачення конфуцианскими мислителями основних проблем конфуціанства (про поняття "небо" і його ролі, про природу людини, про зв'язок етичних принципів з законом і т. Д.).
Головним в конфуціанстві були питання етики, моралі і управління державою. Основним принципом конфуціанської етики є поняття жень ( "гуманність") як вищий закон взаємовідносин людей в суспільстві і сім'ї. Конфуціанство в сучасному світі. Жень досягається шляхом морального самовдосконалення на основі дотримання чи ( "етикету") - норм поведінки, що базуються на шанобливості і повазі до старших за віком і положенням, шанування батьків, відданості государеві, ввічливості і т. Д. Відповідно до конфуціанства, збагнути жень можуть лише обрані , т. н. цзюнь цзи ( "благородні мужі"), т. е. представники вищих верств суспільства; простолюдини ж - сяо жень (дослівно - "дрібні людці") не в змозі осягнути жень. Це протиставлення "благородних" простолюдинам і затвердження переваги перших над другими, що часто зустрічаються у Конфуція і його послідовників, - яскраве вираження соціальної спрямованості, класового характеру конфуціанства.

Конфуціанство приділяла велику увагу питанням т. Н. гуманного управління, спираючись на ідею обожнювання влади правителя, що існувала до конфуціанства, але їм розвинену і обгрунтовану. Государ оголошувався "сином неба" (тяньцзи), який правив за велінням неба і виконував його волю. Влада правителя визнавало конфуціанство священної, дарованої понад, небом. Вважаючи, що "управляти - означає виправляти", Конфуціанство надавало великого значення науці чжен хв (про "виправлення імен"), яке закликало ставити всіх в суспільстві на свої місця, строго і точно визначати обов'язки кожного, що було виражено словами Конфуція: "Государ повинен бути государем, підданий - підданим, батько - батьком, син - сином ". Конфуціанство закликало государів управляти народом не на основі законів і покарань, а за допомогою чесноти, прикладом високоморальної поведінки, на основі звичайного права, не обтяжувати народ важкими податками і повинностями. Один з найбільш видних послідовників Конфуція - Мен-цзи (4-3 ст. До н. Е.) В своїх висловлюваннях допускав навіть думка про те, що народ має право скинути шляхом повстання жорстокого правителя. Ця думка визначалася в кінцевому рахунку складністю соціально-політичних умов, наявністю сильних пережитків первіснообщинних відносин, гострою класовою боротьбою і чварами між існуючими тоді в Китаї царствами. У такій обстановці в конфуціанстві, направленому на зміцнення існуючого суспільного ладу, допускалася іноді критика окремих правителів з протиставленням їм "мудрих" і "добродійних" государів віддалених часів (т. Е. Родоплемінних вождів) - Яо, Шуня, Вень Вана і ін. В зв'язку з цим знаходиться і проповідь конфуціанства соціальної утопії про суспільство та тун ( "Великого єднання"), "золотого століття" в історії Китаю, за часів якого нібито не було воєн і чвар, існували рівність людей і справжня турбота про народ.

Конфуціанство в подальшому еволюціонувало, запозичивши багато рис інших давньо-китайських ідеологічних течій, особливо легизма (див. Фацзя), що було об'єктивною необхідністю в умовах створення централізованої імперії Хань, для управління якої був потрібний гнучкий і розгалужений адміністративний апарат. На чолі його могли встати конфуціанці, які володіли наукою управління на базі патерналізму, традицій, котрі засвоїли легістскіе методи управління на основі законів і покарань. Реформоване конфуціанства епохи Хань, одним з головних представників якого був Дун Чжун-шу (2 ст. До н. Е.), Який об'єднав конфуцианскую етику з натурфілософією і космологічними поглядами даосизму і школи натурфілософів (інь-ян-цзя), зміцнило своє положення в суспільстві централізованої деспотії. У 136 до н. е. при імператорі У-ді воно було проголошене офіційною доктриною і після цього залишалося панівною ідеологією протягом понад двох тисяч років (до буржуазної Синьхайской революції 1911), підтримуючи існування феодально абсолютистської деспотичної влади. Конфуціанство в сучасному світі. У конфуціанстві посилюються релігійно містичні і реакційні риси. На перший план висуваються положення про небо як про зумовлює божественну силу, про залежність суспільства, людини від волі неба, про божественне походження влади государя - "сина неба", про вірність підданого государеві, про панування "сина неба" над усіма народами Всесвіту. Т. о., Конфуціанство як пануюча ідеологія, століттями проповідуючи культ імператора як виконавця "волі неба", насаджувало в народі фанатичну відданість "синові неба", китаєцентризм, шовінізм і зверхнє ставлення до інших народів. Конфуціанство як етико-політична і релігійна система проникло в усі пори суспільного життя і протягом багатьох століть визначало норми моралі, сімейні та громадські традиції, наукову і філософську думку, перешкоджаючи їх подальшому розвитку і виробивши певні стереотипи у свідомості народу, особливо серед інтелігенції. Конфуціанство ще більше зміцнилося після гострої боротьби з буддизмом в 7-8 ст. Велика роль в цьому належала відомому письменникові і мислителю Хань Юю (768-824), який виступив з різкою критикою буддизму і в захист конфуціанства.

Новий етап розвитку конфуціанства відноситься до епохи Сун (960- 1279) і пов'язаний з ім'ям Чжу Сі (1130-1200) - відомого вченого-історика, філолога і філософа, який є творцем оновленого конфуціанства, філософської системи неоконфуціанства. Неоконфуцианство сприйняло і зберегло основні принципи древнього конфуціанства, його реакційні положення про непорушність соціальних порядків, про природний характер розділення людей на вищих і нижчих, шляхетних і підлих, про чільну роль "сина неба" - повелителя Всесвіту. Неоконфуцианство також було поставлено на службу правлячому класу і офіційно визнано ортодоксальної панівною ідеологією, яка аж до нового часу сковувала і гальмувала розвиток суспільно-політичної та филосовской думки, перешкоджала прогресу науки і техніки, сприяла ізоляції Китаю від європейської цивілізації і її прогресивної науково-технічної думки , що стало одним з факторів, що обумовили відносну відсталість Китаю в новий час. Таку ж роль, як в Китаї, неоконфуцианство грало в Японії, Кореї та В'єтнамі.

Буржуазний реформатор Кан Ю-вей і його прибічники в кінці 19 - початку 20 ст. зробили спробу, що виявилася безуспішною, модернізувати конфуціанство, яке все більше вступало в протиріччя з мінливими в зв'язку з розвитком капіталістичних відносин в країні умовами суспільного буття. У період руху "4 травня" 1919 р., Коли поряд з суспільно-політичною боротьбою були висунуті вимоги замінити стару віджилу культуру нової, демократичної і більш передової, конфуціанства було завдано сильного удару. Проте і після цього воно продовжувало відігравати значну роль в суспільному житті Китаю. В період панування чанкайшистського гоміндану (1927-49) ідеологія конфуціанства була поставлена \u200b\u200bна службу гоминьдановской реакції. Навіть після створення КНР конфуціанство продовжує робити деякий вплив на певні верстви населення країни, сприяючи поширенню культу особи і відродженню китаєцентризм і націоналізму. Конфуціанство в сучасному світі
Є люди, яким на роду написано бути дурнями: вони роблять дурниці не тільки за власним бажанням, але і з волі долі.

3.Даосізм
Одночасно з Конфуцієм стали набувати популярності мислителі, які проповідували самососредоточенія і аскетизм. Своєю метою вони вважали внутрішній спокій, позбавлення від суєти, повернення до простоти і природності. Даосизм, на відміну від конфуціанства, не цікавився правильним пристроєм суспільства і доброчесністю громадян.
Філософська сторона даосизму сильно відрізняється від його релігійної форми. Остання пов'язана з забобонними навчаннями і магічними текстами, викладає таємниці еліксиру життя і безсмертя. Засновником філософського даосизму є легендарний Лао-цзи (його ім'я означає "старець-учитель").
Даосизм - національна релігія Китаю. Формування її охоплює тривалий період - з середини I тисячоліття до н. е. аж до II ст. н.е., коли виникає школа Небеснихнаставників (Тяньши дао), перше даоське інституціалізована напрямок, після чого слід період еволюції власне даосизму. За час свого існування даосизм не створив єдиної церкви, а догматичні положення його ортодоксальних напрямів не сформувалися в конкретний, загальний для всіх віруючих догмат, подібно християнському "Символ Віри". Це відбилося на поліморфізм даоської доктрини, особливості ритуальної діяльності та організаційних рівнях. Проте, даосизм є цілісним соціокультурний феномен, який має значний вплив на життя сучасного китайського суспільства.

3.1Ученіе Лао-цзи
Вчення Лао-цзи викладено в книзі Дао Де Цзін, автором якої він вважається. Даоси найбільшу увагу приділяють людині Дао - це вічна реальність, неминущий закон світобудови, абсолютне, божественне, творче. Сенс людського життя полягає в пізнанні Дао, слідуванні йому і злиття з ним. У людини Дао є три скарби: любов, помірність і смирення. Де - це образ дії і прояви Дао в тому, що існує. Воно є природою речей, і всякий повинен покластися на цю природу. Це означає, що ніхто не повинен втручатися в порядок речей, для того щоб змінити його. Навпаки, необхідно, щоб всі текло само собою.
Головним правилом Лао-цзи було недіяння. Світ сам по собі не є нашим, і тому ми не маємо права змінювати його порядок. Він наш тільки в тому сенсі, що ми в ньому живемо і його розуміємо. Недіяння - це відмова від дій в світі на власний розсуд, відмова від "покращення" світу, це слідування природному перебігу життя. Гармонія не народжується з агресивності, а відбувається з мірності, правильного і спокійного самоусунення.
Ідеал держави для даосів - маленька країна, яка не веде ніяких воєн, не має жодних стосунків зі своїми сусідами, управляється за принципом недіяння і стверджує первинність світу замість первинності людини.
В історії Китаю доасизм неодноразово ставав джерелом соціальних утопій, під прапором яких розгорталися народні повстання.
Найдосконалішим способом життя даоси вважають відлюдництво. Мета даосів-самітників - досягнення безсмертя. Безсмертя досягається, коли людина в усьому уподібнюється Дао. Для цього застосовуються медитації, аскетичні вправи, регуляція харчування і навіть алхімія. У надрах даосизму отримали розвиток також астрологія і геомантія - феншуй (вчення про взаємодію космосу і духовного світу із земним рельєфом). Роль духовних центрів даосизму виконують монастирі.

4.Даосізм в сучасному світі
Даосизм, зародившись на зорі цивілізації, тисячоліттями був безпосереднім учасником становлення і розвитку народів і державності Серединної імперії, багато в чому визначив духовні особливості, культуру і традиції ханьского етносу. Будучи однією з важливих соціальних констант, він продовжує чинити значний вплив на життя сучасного китайського суспільства.
Історія вивчення даосизму в Росії має давні традиції, що беруть початок в працях Н. Я. Бічуріна і П. Цвєткова - представників російської духовної місії в Пекіні. Їх роботи послужили фундаментом даологіческіх досліджень цілої плеяди вітчизняних китаеведов.
Подання про даосизмі в Росії зазнало серйозних змін. Спочатку його сприймали як одну з сект китайського буддизму. Потім в російській синології довгий час домінувала концепція, згідно з якою даосизм трактувався як деградуюча і містифікована гілка китайської філософії. Відправною точкою для більшості сучасних дослідників-даологов Росії явіляется визнання самобутності даосизму як одного з базисних феноменів духовного життя китайців.
В останні роки у нас в країні, як в науковому середовищі, так і серед громадськості, відзначається зростання інтересу до даосизму. Однак вивчення його в Росії, незважаючи на значні успіхи, в цілому відстає від досліджень в інших областях синології і релігієзнавства, а проблема вивчення функціонування даосизму в нових умовах визнається "настільки ж актуальною, як і маловивченою".
У сучасному Китаї також відзначається підйом інтересу до питань вивчення релігій, зокрема даосизму. У 1979 р було організовано Наукове религиоведческое суспільство Китаю. З 1991 р, після перереєстрації, воно набуло Всекитайський характер. Найбільш великими державними религиоведческими організаціями Китаю є: НДІ релігій світу АОН КНР (заснований в 1964 р); НДІ релігії АОН Шанхая, (заснований в 1981 р); НДІ вивчення релігій при сичуаньської університеті м Ченду (заснований в 1980 р); НДІ вивчення даоської школи Китаю, пров. Сичуань (заснований в 1992 р); НДІ культури релігії університету Чжуншань (заснований в 1990) та ін.
У 1982 р на філософському факультеті Пекінського університету розпочато систематичні религиоведческие дослідження, а у вересні 1996 р на відділенні релігієзнавства введено викладання даологіі. Підготовку релігієзнавців в КНР здійснює також Сичуаньський університет (м Ченду). У багатьох вузах і науково-дослідних організаціях країни вивчаються різні прикладні аспекти даосизму.
Провідними даологіческімі центрами Китаю є: НДІ релігій світу АОН КНР, НДІ релігієзнавчих досліджень Сичуаньського університету м Ченду і НДІ даоської культури Всекитайської асоціації послідовників даосизму (ВАПД). Причому тільки в останньому з них ведеться планомірна робота по вивченню даосизму в сучасному Китаї. У сьомому параграфі 4-й ст. Статуту ВАПД від 6 березня 1992 р серед основних завдань асоціації значаться: "дослідження і вивчення історії та сучасного стану даосизму".
Результатом десятирічних досліджень в цьому напрямку з'явився вихід в 1993 р монографії "Сучасний даосизм в Китаї". Автор її - Лі Ян-чжен, член ВАПД, заступник ректора Всекитайських інституту даосизму при ВАПД. У книзі наведений великий фактичний матеріал, узагальнені дані асоціацій послідовників даосизму різних провінцій і районів КНР до початку 90-х рр .; наведені короткі біографії китайських даологов; відзначені зміни в сучасному даосском освіті, в управлінні та економічному житті монастирів; описані основні даоські свята. Ця праця з'явився новою віхою дослідження сучасного даосизму як в Китаї, так і за кордоном. Однак ряд висновків, особливо тих, які стосуються взаємовідносин між даосизмом і державою, недостатньо об'єктивні і підпорядковані офіційної ідеології. При описі соціального інституту даосизму головний акцент робиться на діяльності його нетрадиційних форм - асоціацій послідовників даосизму. У монографії практично не зачіпаються питання, пов'язані з даоської доктриною, індивідуальним і колективним релігійним досвідом даосів. Недостатні відомості про зміни в даоських службах і молебнях. Ще більш коротко викладаються питання даосизму в КНР в роботі Жень Цзіюй "Історія даосизму в Китаї". У 1995 році вийшов у світ фундаментальна праця "Історія даосизму в Китаї" в 4-х тт. під редакцією Цин Сітая, де даосизму в КНР присвячена окрема глава. У ній досить повно відображені досягнення даоських організацій за період після "культурної революції", чітко вказані основні проблеми, що виникають при обліку та організації даосів школи Правильного єдності, які проживають в світі. Однак щодо даосизму в сучасному Китаї автори обмежуються тим же колом питань, які були поставлені в роботі Лі Янчжена. В цілому роботи китайських дослідників, присвячені сучасному стану даосизму в КНР, мають, як правило, описовий характер і являють науковий інтерес в плані накопичення і розгляду багатого фактичного матеріалу. Разом з тим, в більшості своїй цей матеріал недостатньо проаналізовано, а зайва ідеологізація ускладнює його адекватне сприйняття і вивчення.

Джерелознавчу базу цього дослідження становлять опубліковані та неопубліковані джерела різного характеру.

1. Офіційні документи: державні законодавчі акти, постанови ЦК КПК, доповіді та повідомлення Держради КНР, Канцелярії і Військової Ради ЦК КПК, повідомлення Відділу у справах релігії Держради КНР, міністерства будівництва, матеріали Всекитайських нарад у справах релігії і глав Відділів у справах релігії народних урядів на місцях.
2. Документи даоських організацій і громад.
а) Опубліковані: статути та нормативні акти ВАПД і територіальних асоціацій послідовників даосизму.
б) Неопубліковані: статути та правила внутрішнього розпорядку даоського монастиря Байюньгуань і монастиря Цзяньфугун пров. Сичуань, склепіння даоських обітниць і життєвих правил.
3. Статистичні матеріали.
Офіційні статистичні дані наводяться за повідомленнями прес-кабінету Держради КНР. Вони відображають чисельність зареєстрованих священнослужителів і місць відправлення даоського релігійного культу. Статистичні матеріали даоських асоціацій, засновані на власному зборі й оцінці фактичної ситуації на місцях.
4. Матеріали засобів масової інформації.
5. Аудіо- та відеоматеріали про даоських монастирях КНР і службової практиці даосів, надані авторам Всекитайської асоціацією послідовників даосизму.
6. Власні польові дослідження.
а) Вибіркове анкетування населення м Пекіна, пров. Сичуань і Фуцзянь (листопад-грудень 1997 г.).
б) Бесіди з насельниками даоських монастирів: Байюньгуань р Пекіна; Ціняігун р Ченду; Тяньшітун, Цзушідянь, Шанцінгун і Цзяньфугун (жіночому) гір Цінченшань.
в) Присутність на даоських заупокійних і благоіспросітельних службах в монастирях і в світі.
г) Етнографічні спостереження в КНР і в Росії: село Баолінь, селища Шімяо і Синьцяо, міста Цзичжун, Вейюань, Ченду пров. Сичуань; міста Харбін і Хейхе пров. Хейлунзян; місті Благовєщенськ і Хабаровськ.
д) Авторські фотоматеріали.

5.Конфуціанство і даосизм: дві школи, два вчення
Найцікавіша і самобутня цивілізація була створена в Стародавньому Китаї. Характерними рисами філософії Стародавнього Китаю були:
- тлумачення міфологічних подій як реально-історичних;
- реалістичне увагу до питань управління державою, регламентування відносин між "вищими" і "нижчими", батьками і дітьми, старшими і молодшими;
- зневажливе ставлення до природничих знань.
Біля витоків китайської філософії лежить загадкова ворожильна книга "І Цзин" або "Книга Змін". Вона складається з 64 компонентів або гексаграмм, що містять послідовне чергування символіки чоловічого і жіночого начала - янь і інь. На думку древніх китайців, ці 64 гексаграми описують всі можливі моделі розвитку будь-якої ситуації в світі.
Найбільші філософські школи Стародавнього Китаю - це конфуціанство і даосизм. Основоположником конфуціанства є філософ Конфуцій (552-479 до н.е.). Конфуцій являє собою типовий приклад вчителя-мудреця, який наставляє людей не тільки словом, а й усім способом свого життя. Школу Конфуція пройшли понад три тисячі учнів, а за свою науку вчитель брав мінімальну плату - в'язку сушеного м'яса.
Основне завдання філософії Конфуцій бачить у збереженні і передачі нащадкам давньої культури. У центрі його вчення - людина як член суспільства. Головним людським якістю, на думку Конфуція, є гуманність або "любов до людей" (жень). Гуманність також є універсальним законом, сенс якого Конфуцій формулює у вигляді "золотого правила" моральності: "Не бажай іншому того, що не бажаєш собі".
Багато уваги Конфуцій приділяв питанням управління державою. На його думку, відносини між підданими і підлеглими повинні бути врегульовані за аналогією з відносинами в родині. Кожна людина повинна чітко дотримуватися своїх обов'язків і не відступати від них. У цьому випадку, він стає "гідним чоловіком" і керується справедливістю, а не дрібної особистою вигодою, як "низькі люди".
Згідно з легендою, одного разу Конфуцій оселився в провінції, і коли учні прийшли до нього з питанням, як він може жити в такій глушині, серед неосвічених людей, то відповідь мудреця був простим: "Якщо в цьому місці оселилася достойна чоловік, то яка ж це провінція ". Все залежить від людини, його мудрості, гідності та здатності бути насправді. У цьому - ще один вимір конфуціанського розуміння гуманності.
Другою найбільшою філософської школою і релігією Стародавнього Китаю був даосизм. Засновником даосизму є Лао Цзи (6 століття до н.е.). Своє філософське вчення Лао Цзи виклав в книзі "Дао Де Цзін". Ця книга, що складається з 80 глав і п'яти тисяч ієрогліфів, за легендою, була залишена Лао Цзи начальнику останньої китайської застави перед тим, як мудрець, розчарувавшись в людях і їх здатності осягати суть речей, вирішив назавжди покинути Піднебесну (так в давнину китайці називали свою країну).
На відміну від конфуціанства, зосередженого на соціальних аспектах дійсності, даосизм звернений виключно до внутрішнього світу людини. Тільки в собі, в глибинах своєї свідомості і душі, людина може відкрити Дао - містичну сутність світу, його першопричину, сенс і кінцеву мету. Головний принцип даосизму: "Все виходить з Дао, відбувається в Дао і повертається в Дао." Ставши на шлях самоспоглядання і відкривши Дао, то вона може розраховувати фізичне безсмертя, перейшовши на більш високий рівень існування.
"Розумний діє недіянням і вчить мовчанням," - повчав своїх послідовників Лао Цзи. Цей довгий шлях до себе, як шлях до Дао, це мудре мовчання, яке вище недосконалих слів і діянь, складають парадоксальну привабливість даосизму. Тому в цьому та інших висловлюваннях Лао Цзи іскриться справжня мудрість, що творить сенс філософії.
і т.д.................

Конфуціанство - це етико-політичне вчення, що виникло в Стародавньому Китаї і зробив величезний вплив на розвиток духовної культури, політичного життя і суспільного ладу Китаю протягом понад двох тисяч років. Європейське назва це вчення отримало від латинізованої форми прізвища і титулу свого засновника - Конфуція. Конфуцій (551 - 479 рр. До н.е.) жив в епоху роздробленості країни і постійних міжусобиць і в його вченні повною мірою позначилася як ця епоха, так і прагнення до подолання породженого нею хаосу. Основи конфуціанства були закладені в 6 ст. до н. е. і потім розвинені його послідовниками Мен - цзи, Сюнь - цзи і ін. З самого виникнення конфуціанство, висловлюючи інтереси пануючого класу, було активним учасником в соціально - політичній боротьбі. Воно закликало до зміцнення суспільного ладу і сформованих форм держ. управління шляхом суворого дотримання давніх традицій, ідеалізованих конфуцианцами, і певних принципів взаємовідносин між людьми в сім'ї та суспільстві. Конфуціанство вважало загальним законом справедливості, закономірним і виправданим існування експлуататорів і експлуатованих, за його термінологією - людей розумової та фізичної праці, причому перші панують, а другі підкоряються їм містять їх своєю працею. У Стародавньому Китаї існували різні напрямки, між якими велася боротьба, що була відображенням гострої соціальної та політичної боротьби різних суспільних сил того часу. У зв'язку з цим знаходяться суперечливі тлумачення конфуцианскими мислителями основних проблем конфуціанства (про поняття "небо" і його ролі, про природу людини, про зв'язок етичних принципів з законом і т. Д.).

Головним в конфуціанстві були питання етики, моралі і управління державою. Основним принципом конфуціанської етики є поняття жень ( "Гуманність") як вищий закон взаємовідносин людей в суспільстві і сім'ї. Жень досягається шляхом морального самовдосконалення на основі дотримання чи ( "Етикету") - норм поведінки, що базуються на шанобливості і повазі до старших за віком і положенням, шанування батьків, відданістю государю, ввічливості і т.д. Відповідно до конфуціанства, збагнути жень можуть лише обрані, т. Н. цзюнь цзи ( "благородні мужі"), т. е. представники вищих верств суспільства; простолюдини ж - сяо жень (дослівно - "дрібні людці") не в змозі осягнути жень. Це протиставлення "благородних" простолюдинам і його послідовників, - яскраве вираження соціальної спрямованості, класового характеру конфуціанства. Велику роль грав в конфуціанстві успадкований з архаїчних вірувань, але переосмислений їм культ предків. Конфуціанство аж ніяк не наказувало своїм послідовникам вірити в реальну присутність предків під час жертовних актів і навіть не затверджував про безсмертя їх душ. Важливо було вести себе так, як якщо б (жу Цзай) предки дійсно були присутні, демонструючи цим свою щирість (Чен) і розвиваючи в собі гуманність - сановних шанобливість і повагу до сімейних цінностей, і до старовини.

Що стосується культу і ритуалу, то конфуціанський культ, зберігаючи зовні архіеріческіе форми, також в основному мав меморіальне значення (шанування пам'яті Конфуція і його учнів і т. П.), А почасти схожий на сучасні державні та цивільні ритуали, що добре розуміли місіонери - єзуїти XVII - XVIII ст., які дозволяли хрещеним китайцям продовжувати здійснювати конфуціанські ритуали. Чи не був обожнений і сам Конфуцій, завжди вважався тільки людиною, хоча і досконалим по своїй мудрості.

Конфуціанство приділяла велику увагу питанням т. Н. гуманного управління, спираючись на ідею обожнювання влади правителя, що існувала в конфуціанстві, але їм розвинену і обгрунтовану. Государ оголошувався "сином неба" (тяньцзи), який правив за появи неба і виконував його волю. Влада правителя визнавалася конфуціанством священною, дарованої понад, небом. Вважаючи, що "управляти - значить виправляти", конфуціанство надавало великого значення науці чжен хв (про "виправлення імен"), яке закликало ставити всіх в суспільстві на свої місця, строго і точно визначати обов'язки кожного, що було виражено словами Конфуція: "Государ повинен бути государем, підданий - підданим, батько - батьком, син - сином". Один з найбільш видних послідовників Конфуція - Мен-цзи (4 - 3 ст. До н. Е.) В своїх висловлюваннях допускав навіть думка про те, що народ має право скинути шляхом повстання жорстокого правителя.

Конфуціанство в подальшому еволюціонувало, запозичивши багато рис інших давньо - китайських ідеологічних течій, особливо легизма, що було необхідністю в умовах створення централізованої імперії, для управління якої був потрібний гнучкий і розгалужений адміністративний апарат. Реформування конфуціанства епохи Хань, одним з головних представників якого був Дун Чжун-шу (2 ст. До н. Е.), Смакота конфуцианскую етику з натурфілософією і космологічними поглядами централізованої деспотії. У 136 до н. е. при імператорі воно було проголошене офіційною доктриною і після цього залишалося панівною ідеологією протягом понад двох тисяч років (до буржуазної Синьхайской революції 1911), підтримуючи існування феодально-абсолютистської деспотичної влади. У конфуціанстві посилюються релігійно - містичні і реакційні риси. На перший план висуваються положення про небо як про зумовлює божественну силу, про залежність суспільства, людини від волі неба, про божественне походження влади государя - "Сина неба", Про вірність підданого государеві, про панування "Сина неба" над усіма народами Всесвіту. Т.ч., конфуціанство як пануюча ідеологія, століттями проповідуючи культ імператора як виконавця "волі неба", насаджувало в народі фанатичну відданість "синові неба", китаєцентризм, шовінізм і зверхнє ставлення до інших народів. Конфуціанство як етико-політична або релігійна система проникло в усі пори суспільного життя і протягом багатьох століть визначало норми моралі, сімейні та громадські традиції, наукову і філософську думку, перешкоджаючи їх подальшому развітіюі і виробивши певні стереотипи у свідомості народу, особливо серед інтелігенції. Після створення КНР конфуціанство продовжує робити деякий вплив на певні верстви населення країни, сприяючи поширенню культу особи і відродженню китаєцентризм і націоналізму.

Китайська культура, на відміну від західної, вже багато століть назад зуміла оцінити небезпеку індивідуалізму, колосальний руйнівний потенціал безконтрольного розвитку особистісного начала. Конфуціанство, як і ряд інших східних навчань, заперечує характерну для лібералізму ідею природних прав людини, первинних по відношенню до норм сім'ї і держави, і відповідно не визнає можливості абсолютно автономного індивіда. Нерозвиненість особистості в східних цивілізаціях тривалий час представлялася ознакою їх відсталості і ущербності. На цій підставі Г. Гегель виключав східну філософію з історії філософії і, відповідно, з ходу світової історії. Однак, як показала історія останніх декількох століть, саме надмірне, гіпертрофований розвиток індивідуалізму здатне штовхати цивілізацію до ущербності і духовної відсталості. Зразком збиткового і духовно відсталого людини в конфуціанстві виступає "низька людина", принципом поведінки якого є особисті егоїстичні міркування.

"Низький людина" є повною протилежністю "шляхетному чоловікові", тобто того, хто присвячує своє життя служінню державі на основі жень-людинолюбства: "Шляхетний чоловік думає про мораль; низький людина думає про те, як би краще влаштуватися. Шляхетний чоловік думає про те, як би не порушити закони; низький людина думає про те, як би отримати вигоду ". З точки зору конфуціанства, сучасний західноєвропейський індивід є типовим "низьким людиною", так як його поведінка засноване на принципах прагматизму і утилітаризму, переслідуванні особистого матеріального інтересу на шкоду суспільній користі.

Важкодосяжний ідеал "благородного чоловіка" доступний лише тим, хто здатний розвинути в собі кращі моральні якості, необхідні для управління державою. У цьому сенсі "благородний муж" - це державний муж, політик і чиновник, який бере на себе відповідальність за благо суспільства і є зразком для всіх інших. Він, крім усвідомлення пріоритетності державних інтересів, має сильну волю, розважливістю і невибагливістю, близькою до аскетизму. Такій людині чужі гонитва за задоволенням чуттєвих прагнень, необдумані вчинки, суб'єктивізм у прийнятті рішень. Він нагадує платонівська ідеал мудреця, який здійснює управління державою на основі розуму, підлеглого загальнокосмічної закону. "Шляхетний чоловік" виганяє зі своєї душі все чуттєве, індивідуальне і суб'єктивне і тим самим занурюється в сверхличностную сферу політичного, де діють загальні закони. При цьому його дії збігаються з вимогами вищого природного закону - Дао. Визнання непорушності такого закону характерно для більшості течій китайської філософії, що дозволило конфуціанства органічно включити в себе деякі концепції інших шкіл. Однак в ідеології конфуціанства, на відміну від західних ліберальних моделей, немає схиляння перед правовими нормами і зведення їх в абсолют. Чи не якість законів, а якість державних чиновників визначає силу і процвітання держави. Навіть найкращі закони не врятують державу в тому випадку, якщо при владі виявляться неосвічені і аморальні люди.

З моменту перетворення конфуціанства в державну ідеологію під II ст. до н.е. була введена система іспитів для чиновників, яка дозволяла здійснювати відбір правлячої еліти не на основі походження, а на основі інтелектуальних і вольових здібностей. Це дало імпульс розвитку освіти, яке сприяло подальшому зміцненню держави. Конфуціанська система іспитів дозволяла людині будь-якого достатку і соціального становища при наявності відповідних здібностей досягти високого становища в системі державного управління. Тісний зв'язок держави і освіти, яка показала на практиці свою ефективність в Китаї, є одним із серйозних аргументів проти існування приватних навчальних закладів та будь-яких інших способів "приватизації" освітнього процесу в ліберальних системах.

Слід зазначити, що з такою ж ідеєю освічених правителів виступали найбільші представники античної філософії - піфагорійці, Сократ, Платон, Арістотель, стоїки і неплатників, проте їх концепції не знайшли послідовного практичного втілення і були благополучно забуті західною традицією. Більш того, ідея освіченої і високоморальної правлячої еліти більшістю сучасних західних філософів і політологів вважається ідеалістичної, утопічною і навіть оголошується безнадійно застарілою. У дослідженні політичної сфери переважають установки макіавеллізм, що вимагають вигнання будь-яких моральних оцінок і ідеалів. Зневажливе і презирливе ставлення до нібито "ненауковим" вчень древніх є характерною рисою західного мислення, яке в кожну нову епоху прагне починати все з нуля

ДАОСИЗМ, складне явище традиційної духовної культури китайців, що поєднує в собі численні стародавні народні міфологічні уявлення і філософські вчення, в основі яких лежить концепція "дао" ( "шляху"). Китайська назва даосизму даоцзяо, що перекладається як даоська релігія або даоське вчення (вчення про "дао").

Разом з конфуціанством і буддизмом даосизм утворив в Китаї систему так званого "сань цзяо" (3 релігії, 3 вчення). У науковій літературі розглядають даосизм як специфічно китайську (ханьську) релігію, порівнюючи його за ступенем впливу з конфуціанством. Китайський письменник і вчений Сюй Дішань писав в 1927: "Якщо подивитися з точки зору повсякденного життя і релігійних вірувань китайців, то питома вага даосизму виявиться значно перевершує питома вага конфуціанства. Якби могли проаналізувати життя і ідеали якого б то не було китайця, то ми насамперед побачили б даоські ідеї ... ".

Складність вивчення даосизму багато в чому визначається його проміжним положенням між початковими і розвиненими релігійними формами. У ньому, поряд з елементами примітивних вірувань і забобонів, присутні цілком оформлені доктринальні положення. Незважаючи на притаманну їй аморфність, даоська доктрина є цілісною світоглядної системою, яка визначає основні принципи діяльності сучасних послідовників даосизму незалежно від його напрямків.

У всій своїй повноті доктрина викладена в даоських каноні (Даоцзан). "Скарбниця Дао" включає +1476 текстів. Для порівняння - Біблія містить 50 книг Старого і 27 книг Нового Завіту. Сховища Даоцзана є в більшості сучасних монастирів. Там на багатоярусних стелажах покояться тексти, видані за традиційною технологією. До сих пір збереглася практика друкування службових текстів ксилографическим способом з розташуванням вертикальних рядків справа наліво і палітуркою, зробленим вручну. Активне формування канону доводиться на III-VI ст. н.е., коли з'являються численні даоські тексти, і триває аж до XVII ст. Концепція даоських канону зафіксована в склепіннях "Великий сенс сокровенних врат" (VI-VII ст.), "Смислова вісь даоського вчення" (VII-VIII ст.) І "Сім відділів хмарної шкатулки" (XI ст.).

Конфуціанці в житті Китаю.

Конфуціанці і рекрутувати з їх числа чиновники зазвичай ефективно управляли своєї величезної імперій за винятком тих періодів, коли Китай перебував у стані кризи і центральна влада помітно слабшала. У періоди криз з особливою силою виявлялася вельми характерна закономірність: хабарництво корупція, ніколи не зникали, але в періоди ефективного функціонування центральної влади, що знаходилися в певних рамках і офіційно вельми суворо переслідувалися, розцвітали пишним цвітом. Це зазвичай бувало додатковим чинником, що сприяв поглибленню кризи. Але саме в періоди глибокого занепаду і розвалу імперії в середовищі чиновництва і Шень-ши завжди перебували популярні діячі, які знаходили в собі мужність піти проти течії і різко викривали пороки сучасного їм суспільства. При цьому вони керувалися не тільки інтересами страждаючого народу; набагато більш вони були стурбовані нелегким завданням врятувати готовий впасти порядок вічних і священних принципів конфуціанського держави.

Заклики цих "чесних чиновників" (вони так офіційно іменуються в китайській конфуціанської історіографії) звичайно не заважали кризі йти своєю чергою. Однак їх діяльність аж ніяк не була марною. Деякі з них приєднувалися до повсталих селян і навіть ставали на чолі руху, а в разі його невдачі - радниками нового імператора. Крім того, сам факт соціального протесту з боку конфуціанців в сувору для Китаю годину чимало сприяв процвітанню і популярності конфуціанства в цілому.

По-перше, своїми обличиями і участю в народних повстаннях вони як би практично реалізовували тезу про добродіяння імператора і зміні мандата: негідний правитель, що довів країну до катастрофи, втрачав владу, яка при їх допомозі і участі потрапляла в руки гідного.

По-друге, після смерті "чесних чиновників", особливо якщо вони ставали жертвою репресій з боку правителя, діяння і особи їх обростали легендами, а ці легенди підтримували в народі культ мудрих і добродійних, справедливих і дбайливих конфуціанських вчених-чиновників.

Культ цей завжди був дуже помітний в Китаї. Чи не аристократ або священик, що не дворянин-лицар або офіцер-дуелянт, а саме учений-чиновник, грамотій-начетчик завжди був соціальним ідеалом в старому Китаї. Вся спрямованість соціальних устремлінь, весь імпульс життя, все особисті бажання кожного честолюбного китайця концентрувалася на цьому: в численних новелах і романах, драмах і віршах основна сюжетна лінія завжди так чи інакше була пов'язана з темою бідного студента, який завдяки терпінню, праці, старанням і здібностям подолав усі перешкоди, успішно склав іспити, одержав посаду і виявився на вершині пошани, слави і багатства. При цьому мова йшла не просто про грамотності, освіченості і причетності до влади. Мудрість шень-ши спиралася, в кінцевому рахунку, на священні конфуціанські канони, які в своїй сумі вважалися скарбницею обожнених істин. Кожен причетний до цих істин навіть зовні, за формальними ознаками, різко відрізнявся від простого народу.

Конфуціанство - регулятор життя Китаю.

Конфуціанське централізовану державу, що існувала за рахунок ренти-податку з селян, не заохочувала надмірного розвитку приватного землеволодіння. І вже посилення приватного сектора переходило допустимі межі, це вело до значного зниження доходів казни та розпусті всієї адміністративної системи. Виникла криза, і в цей момент починав діяти конфуціанський теза про відповідальність імператорів та його чиновників за погане управління. Кризу долали, але частіше за все супроводжувало його повстання розвіювало в прах все, що було досягнуто приватним сектором: про яку гарантію невтручання в особисте життя власників могла йти мова в дні, коли країна була в полум'ї війни, а влада здійснювалася селянськими вождями або іноплемінними загарбниками, експропріювати всіх і вся? Після кризи центральна влада в особі нового імператора і його оточення ставали сильніше, а приватний сектор повинен був розпочинати все заново.

Приблизно таку ж роль відігравало конфуціанство і в соціальних процесах. Центральній владі в Китаї завжди протистояли різні могутні клани і корпорації - ремісничі і торгові об'єднання, земляцтва, секти, таємні товариства і т. П., Які, в якійсь мірі нейтралізували і обмежували всемогутність центральної адміністрації. Вони були засновані все на тих же конфуціанських принципах суворого патерналізму, залізної дисципліни і найсуворішого церемоніалу (незважаючи на те, що багато хто з цих корпорацій, особливо секти і таємні суспільства, найчастіше були даоської-буддійськими, а не конфуцианскими). Тому в періоди криз і повстань, коли центральна влада слабшала і фактично сходила нанівець, вони грали важливу роль як у виконанні функцій місцевої влади і захисту елементарного порядку, так і в якості місцевої основи, на якій порівняно легко відроджувалася нова влада з конфуціанством як її незмінною ідеологічною і організаційної опори.

Нарешті, конфуціанство виступало і як регулятор у взаємовідносинах країни з Небом і - від імені Неба - з різними племенами і народами, що населяли світ. Конфуціанство підтримало і піднесло створений ще в иньско-чжоуское час культ правителя, імператора, "сини Неба", управляючого Піднебесної від імені великого Неба. З плином часу склався справжній культ Піднебесної, серединного держави, що розглядався як центр Всесвіту, вершина світової цивілізації, осереддя істини, мудрості, знання і культури, реалізація священної волі Неба. Звідси був тільки крок до поділу усього світу на цивілізований Китай і некультурних варварів, які населяли околиці, прозябавших в темряві і неуцтві і черпали знання і культуру з одного тільки джерела - з центру світу, з Китаю. Будь-яке прибуття в Китай іноземців завжди розглядалося як визнання сюзеренітету сина Неба, як готовність прийняти культурні цінності великого Китаю. Багато сусідів Китаю - гуни, тоба, монголи, маньчжури, - спорадично завойовували Серединну імперію і навіть засновували свої династії, з часом незмінно окітаевалісь, що зміцнювало у китайців свідомість переваги їх культури. Які опинилися на імператорському троні варварам-завойовникам завжди доводилося - за відсутністю альтернативи - приймати конфуцианскую систему адміністрації, і це ж як би підтверджувало концепцію про вічність і досконало конфуціанства і регулювати їм китайської імперії, китайської цивілізації.

Релігія чи конфуціанство? У конкретних умовах китайської імперії конфуціанство відігравало роль основної релігії, виконувало функції державної ідеології. Висунута їм на перший план і ретельно культивована соціальна етика з цього орієнтацією на моральне вдосконалення індивідів рамках корпорацій і в межах строго фіксованих, освячених авторитетом давнини норм була, по суті, еквівалентом тієї сліпої і забарвленої містикою, деколи навіть екстазом віри, яка лежить в основі інших релігій. Ця заміна була логічною, природною саме в Китаї, де раціональні засади ще в давнину відтіснив емоції і містику, вищим божеством вважалося суворе і орієнтоване на чесноту Небо і де в якості великого пророка виступав не вероучитель, схильний до видінь і об'явлень (будь то Ісус, Мойсей, Мухаммед або Будда), а мудрець-мораліст Конфуцій.Не будучи релігією в повному розумінні слова, конфуціанство стало більшим, ніж просто релігія. Конфуціанство - це також і політика, і адміністративна система, і верховний регулятор економічних і соціальних процесів - словом, основа всього китайського способу життя, принцип організації китайського суспільства, квінтесенція китайської цивілізації. У певному сенсі можна сказати, що саме завдяки конфуціанству з усім його культом стародавності й консерватизмом китайська держава і суспільство не тільки проіснувало більше двох тисяч років у майже не змінюється вигляді, а й набув таку гігантську силу консервативної інерції, що революційний XX століття, який покінчив з конфуціанством як офіційною ідеологією і активно розвінчав цю доктрину, поки ще далеко не в праві вважати себе переможцем все висхідні до конфуціанства і харчуються його соками консервативні традиції. Протягом двох з гаком років конфуціанство формувало розум і почуття китайців, впливало на їх переконання, психологію, поведінку, мислення, мова, сприйняття, на їхній побут і уклад життя. У цьому сенсі конфуціанство не поступається не однієї з великих релігій світу, а де в чому і перевершує їх. Конфуціанство помітно пофарбувало в сої тону всю національну культуру Китаю, національний характер його населення. Воно зуміло стати - в усякому разі, для старого Китаю незамінним.

Тадзіо Гольдгевіхт

Конфуціанство - школа філософської думки, створена Конфуцієм, одним з найвидатніших мислителів і просвітителів Китаю. В конфуціанської школі деякі його ідеї змінилися, підлаштовуючись під вимоги поточної епохи, і отримали подальший розвиток подальшими мислителями. Однак, в цій статті я буду розглядати традиційні вчення Конфуція, так як вони викладаються в книзі "Лунь Юй", відомої також як "Кун-Цзи".

У своїй статті "Тату в сучасному Китаї - культурний огляд", я писав про те, як багато аспектів традиційної китайської культури не враховуються, або підміняються запозиченими західними поглядами та ідеями, забуваються і продовжують жити тільки в колективному несвідомому народу (можливо, в майбутньому я ще розгляну це в спеціальній статті). Говорячи про те, що конфуціанство є фундаментом моралі китайського суспільства, потрібно мати чітке уявлення, яке місце воно займає в житті сучасного Китаю.
Потрібно сказати, що більшість китайців, по всій видимості, не розуміють справжнього значення Конфуція.
Коли справа доходить до Конфуція, то ставлення до нього китайця буде подібно відношенню до чогось в природі, що треба практично обожнювати. Конфуцій вже більше ніж просто людина, він став свого роду символом, і уособлює собою одночасно і саму країну і її дух, і китайський народ пишається ним. Але тут важливо відзначити, що більшість китайців, по всій видимості, не розуміють справжнього значення Конфуція. Якщо ви заговорите про нього з китайцями, вони безсумнівно відразу скажуть вам про те, який він велика людина і наставник, але разом з тим виявиться, що вони практично не знають його вчення. Для деяких людей це буде говорити про те, що вчення Конфуція так глибоко інтегрувалися в китайську культуру, що сприймається вже просто на несвідомому рівні і не вимагає спеціального вивчення. Інші люди, включаючи мене, погодяться з тим, що механічне зазубрювання і повторення без розуміння - є ознакою невігластва, і не може розцінюватися як досягнення високого рівня, хоча звичайно має своє значення і роль в соціальному аспекті.

Вплив конфуціанства, що досягли самого серця китайської культури, видно в усьому, що роблять китайці, але як я вже писав, - це не означає, що вони це розуміють. Звичайно, було б здорово, якби вони його розуміли, але це не так. І тут перед нами відкриваються два аспекти існуючого стану речей: дуже красивий і дуже сумний. Прекрасний, бо ми бачимо, що сила думки людини, що жила тисячі років тому, як і раніше живе і наповнює думки і вчинки мільярдів людей. Це прекрасно, тому що ми бачимо, що людські думки і ідеї продовжують жити, коли самих людей вже не стало, впали династії, в яких жили ті люди. У цьому відчувається велич. І разом з тим сумно, тому що це велика спадщина поступово забувається, сприймається все більш через призму розуміння окремих людей, а велич і значення, - або просто приймаються сліпо на віру, або забуваються. Це трагічно, якщо не більше.
Людську поведінку, яке раніше вважалося б аморальним, зараз стає в порядку речей.
Змінюється суспільство, і змінюються норми прийнятої в ньому моралі. Людські цінності залишаються, але їх розуміння може (і досить часто) сильно змінюватися, деякі люди говорять про те, що це неминучий елемент соціальної адаптації до мінливих умов життя соціуму. У нашому сучасному суспільстві, деякі основоположні соціальні цінності залишилися тими ж, що і багато років тому, але їх розуміння кардинально змінилося. Людську поведінку, яке раніше вважалося б аморальним, зараз стає в порядку речей. Наприклад, чесність, колись була такою соціально-значущою людської цінністю і викликала захоплення, зараз же, в поглядах наших сучасників, - це скоріше риса деяких простаків. Її місце зайняла позиція отримання особистої вигоди, цим прийнято керуватися в житті. Та й саме поняття моральності, як комплексу певних моральних принципів, вже розглядається як несучасну.

Але не можна ставитися до цього тільки з ностальгією. Все це звичайно говорить про те, що людство зарано взяло на себе роль правителів планети. Ми досягли багато чого, але ще не можемо мислити колективно. Нетерпимість і війни все також продовжують супроводжувати нас. Для нас не важливо, в який бік розвивається наше суспільство, для нас важливіше думати про те, що ми є. Світ, в якому немає голоду, війни, нездійснених надій, існує тільки в умах дурнів, мрійників і людей, що випередили свій час. Зараз я теж не можу сказати, що вірю в те, що ми можемо жити в мирі та гармонії, але ми, безумовно, може вирішити для себе таку річ, як справедливий соціальний порядок. Можливо, що справжня причина падіння моральних цінностей полягає в тому, що в більшості країн ми не маємо справедливого соціального порядку.

У конфуціанстві досконале суспільство називається "Da Tong". Я думаю, що навіть для Конфуція, таке суспільство було утопічним. Він мріяв про таке суспільство, але знав, що це не можна досягти, принаймні, при його житті. Усвідомивши це, він зрозумів шлях, що веде до початку реформування суспільства, - почати з самого простого: встановити базові соціальні цінності, визначити їх і пояснити їх сенс в найпростіших термінах, так, щоб вони були зрозумілі самим простим людям.
Ви граєте в ігри, множать брехня.
Я бачу пряму паралель між нашим сучасним суспільством і китайським суспільством, часів життя Конфуція. Як зараз, так і тоді, є (було) багато плутанини. Цінності, які колись вважалися важливими, представляються незначними і непотрібними. Як і конфуціанство в сучасному Китаї, більшість людей розуміє його традиційне значення за замовчуванням: кожен повинен піклуватися про інших, робити добрі вчинки і т.д. Цьому нас навчали вдома, в школі, тому ми вважаємо, що це людські цінності. Проте, якщо запитати, поклавши руку на серце, - ми ще віримо в це? Більшість людей відповіли б: "Так". Але за іронією долі, це зовсім не означає, що вони дійсно вірять в те, що вони говорять, тому що для більшості людей ці цінності є лише тим, чому їх вчили, що повинні ми приймати за замовчуванням, навіть якщо в душі ми з цим не згодні. Це не згода є прийнятним, ви звикли вже носити маски у вашому житті. Ви граєте в ігри, множать брехня. Є ті, хто ще вірить по-справжньому в ці цінності, є ті, хто вже не вірить ні в що, є ті, хто не знає, у що вірити. Справжня плутанина. Проте, навчання і виховання людей є одним з рішень цієї проблеми, і як в стародавньому Китаї, так і зараз, - учитель є тим, хто відповідальний за відповідну освіту.

Як я вже писав, суспільство за часів Конфуція, як і в наш час, було дуже різнорідним і сумбурним. Так відбувалося тому, що моральні цінності, які повинні бути основою соціальної поведінки і взаємодії були не затребувані. Звичайно, і тоді і зараз вони не втрачені, начебто є і відомі. Однак, в нашому сучасному суспільстві не можна поручитися за те, що людина буде ними керуватися у своїх вчинках. Напевно, такі ж норми поведінки та моралі були і в той час, можливо навіть були окремі норми поведінки для різних верств суспільства. Проте, Конфуцій відчував, що суспільство хворе, і ця хвороба виникала з нерозуміння цих моральних цінностей, нерозуміння користі від того, щоб керуватися ними в житті. Демонструючи дивовижну ступінь впевненості в собі, яка часом розглядається деякими як його гординя, Конфуцій не тільки говорив, що суспільство хворе, а й говорив про те, що у нього є ліки від цієї хвороби - його власні вчення.

Оскільки та соціальна обстановка, в якій ми зараз знаходимося, нагадує ту, яка була за часів Конфуція, я вважаю, що настанови, які давав майстер можуть (і актуальні) застосовуватися і зараз. На перший погляд може здатися сумнівним, що в нашому сучасному суспільстві застосовні вчення, створені тисячі років тому, але після більш глибокого аналізу, ми можемо ясно побачити, чому це не так. Перш за все, вчення Конфуція - це не інструкції для китайського народу, це саме вчення, яке має соціальну мету. Китай тих часів не існує зараз. Конфуцій вів і активну міжнародну діяльність. Він подорожував по різних країнах і скрізь намагався донести до людей свої ідеї. Тому не можна сказати, що його доктрина орієнтована саме на китайців, і західні люди також можуть витягти з неї користь. Крім того, ми повинні мати на увазі, що західні люди, як люди, не так вже відрізняються від китайців, як багатьом хотілося б думати. Так, ми багато робимо і розуміємо по-різному, але в основному, ми приймаємо одні і ті ж загальнолюдські цінності, хоч часто і підходимо до їх осмислення з різних сторін.
Я вважаю, що в якійсь мірі ми пожертвували важливості моральних цінностей в обмін на їх прийняття в якості "соціальних стабілізаторів".
Образно кажучи, ми з боєм досягли тих позицій, на яких зараз знаходимося, і я вважаю, що ми повинні пишатися тим, чого досягли. Хоча нам належить пройти ще довгий шлях, але можна з упевненістю констатувати, що за останні століття ми домоглися багатьох соціальних поліпшень нашому житті. Деякі навіть вважають, що ми досягли піку свого соціального розвитку, і що такого ніколи не було раніше. Хоча це твердження і здається вірним, але треба визнати, що ми пожертвували заради цього поруч речей, і навіть якщо жертва є, безумовно, частина гри, я думаю, що ми повинні подивитися трохи глибше на те, чим ми пожертвували. Я вважаю, що в якійсь мірі ми пожертвували важливістю моральних цінностей і їх роллю в якості "соціальних стабілізаторів". Соціальні стабілізатори - це ті елементи, які сприяють добробуту суспільства в цілому, шляхом заохочення більш збалансованого взаємодії між людьми, таким чином, дозволяючи суспільству бути більш стійкі і гармонійним. Як я вже писав, наше суспільство складно назвати гармонійним. На мій погляд, це відбувається тому, що, заради прогресу, ми пожертвували кількома такими соціальними стабілізаторами. Про це свідчить низка ознак. Одним з них буде той факт, що західне суспільство, хоч і демонструє вражаючу поліпшення в соціальній сфері, але світ все так само залишається нестабільним, що гинуть від насильства, нетерпимості та інших захворювань. Точно так же, як і за часів Конфуція.

Основою вчення Конфуція є вчення про мораль. Інші школи філософської думки і закладені в них релігійні елементи також зробили певний вплив на його вчення. Але релігійність, існування Бога або Богів, відносини між людьми і "надприродним" - це все вторинне (щонайменше, для нього). Для Конфуція чільне місце займали ідеї справедливого громадського порядку і гармонії. Він вважав, що соціальний порядок був найголовнішим вимогою, і що інші цілі та ідеї повинні розглядатися тільки після досягнення цього. Майстер зрозумів, що здорове згуртоване суспільство, що включає в себе безкорисливі піднесені ідеї та принципи, - це найкращий шлях для досягнення особистого блага кожного.
Зрозумівши, що справжнє благо - це благо для суспільства, він закладає фундамент побудови справедливого суспільства.
Зрозумівши, що справжнє благо - це благо для суспільства, він закладає фундамент побудови справедливого суспільства. Можливо, Конфуцій зрозумів, що люди егоїстичні по своїй природі, і що єдиний стимул, який змушує їх працювати - це працювати для своєї користі. Потім він додав концепцію, особисту користь, безпосередньо стосується соціального порядку, - того, що у вас немає, ви отримаєте в наслідок. Таким чином, він забезпечив те, що навіть незважаючи на егоїстичну мотивацію вчинків людини, він все одно вчиняє дії, спрямовані на благо суспільства. Відмінне втілення здорового цинізму. Тут немає місця для романтики, самообману і лицемірних суджень про велич людської раси, є просто незаперечний аргумент, що ми, як люди, маємо мотивацією наших дій прагнення до особистого блага.

Все, чого людське суспільство хоче домогтися або досягти, поліпшення умов життя, прав людини, міжнародного визнання або внутрішньої стабільності, воно може досягти, тільки якщо вже є базовий рівень соціального порядку. Для Конфуція, соціальний порядок означав дві речі: те, що люди розуміють свою роль в суспільстві і те, що вони її виконують. Для нього суспільство було подібно високоточної машині. Така машина складається з різних частин, кожна зі своїми функціями, і кожна частина машини повинна добре працювати, щоб машина в цілому працювала. Конфуцій говорить про суспільстві, в якому люди знають свої функції і знають як їх виконувати. Очевидно, що не можна описати все різноманіття ролей, які виконують люди в суспільстві, і Конфуцій, щоб навчити своїх учнів, дав опис деяких основних функцій, які виконуються людьми і тих вимог, які пред'являються до людини на його місці.
Те, наскільки хороші соціальні взаємодії, визначатиме добробут нації.
Конфуцій говорить в основному про три види таких соціальних взаємин. Це відносини між людиною і членами його сім'ї, відносини з іншими людьми і відносини людини і влади. Те, наскільки хороші соціальні взаємодії, визначатиме добробут нації. В рамках цих соціальних взаємодій, майстер розглядає основні ролі, такі, як батько, син, брат, друг, правитель, міністр т. Д. Після визначення цих ролей, він переходить до опису базових цінностей, які будуть визначати те, як соціальна взаємодія має відбуватися. Такі цінності, як доброзичливість, надійність і мужність - пояснив докладно, а також їх соціальне значення і функції.

Так як це не есе, присвячене предметного розбору положень конфуціанського вчення, я не буду детально розбирати і розглядати ці взаємодії. На мій погляд, сказаного вже достатньо, щоб зрозуміти, що ці соціальні взаємодії є життєво важливими для існування збалансованого суспільства. Відсутність же їх представляє соціальний хаос, дуже схожий на те, як ми зараз і живемо, маскарад під вуаллю соціального прогресу. Тому, важливо визнати провал не тільки у використанні, але і у визначенні моральних цінностей в сучасному суспільстві. В даний час, ми не тільки не знаємо, як застосувати в нашому житті моральні цінності, але і не розуміємо, як навчити людей бачити вигоду для себе в тому, щоб їх дотримуватися. По-перше, така заява може бути зустрінута з недовірою - в кінці кінців, чому ми повинні мати певні моральні цінності і використовувати їх? Схоже, що в наш сучасний вік ми просто забуваємо про деякі соціальні елементах, які були досягнуті нами в напруженій боротьбі і самопожертву. Ми забуваємо те, за що так довго боролися, і на місце цього приходить брехня і лицемірство. Майже кожен готовий розмірковувати про моральність і її соціальну значущість, а чи вірять вони в те, про що говорять? Можливо, що люди не тільки егоїстичні за своєю природою, а й ще ліниві і боязкі. Щоб побачити, як це відбувається, треба тільки звертати увагу на дрібниці, і приклад за прикладом, це буде виявлятися. Саме дрібниці здатні відкрити завісу лицемірства і показати нам, хто ми є насправді і те, що ми дійсно думаємо.

Напевно, конфуціанство не панацея від того соціального хаосу, що ми зараз маємо, але, у всякому разі, це чесний погляд і підхід до людської природи і до того, що дійсно визначає наші вчинки. Чесний погляд на способи досягнення соціального порядку, досягнення особистого блага, яке буде одночасно бути колективним благом.

# data[].attributes.attachment_link.title
Роль конфуціанства в житті Китаю. Вплив конфуціанства на політичну систему Китаю

# data[].attributes.attachment_link.description
Зміст Вступ конфуціанство Конфуціанство в сучасному світі даосизм Даосизм в сучасному світі Конфуціанство і даосизм: дві школи, два вчення висновок Список використаної літератури Релігії Китаю ніколи не існували в формі жорстко централізованої "церкви". Традиційна релігія Стародавнього Китаю була сумішшю місцевих вірувань і своєрідних церемоній, об'єднаних в єдине ціле універсальними теоретичними побудовами вчених мужів.

# data[].attributes.headline
Конфуціансто сьогодні!

# data[].attributes.subject
Конфуціансто сьогодні!

# data[].attributes.body
У Китаї конфуціанство було зруйновано Культурною революцією, яка була дуже антиконфуціанською, хоча зараз вони намагаються відновити деякі конфуціанські цінності.

Якщо ми дивимось на світ з точки зору ціннісних орієнтацій, то не лише Китай, а й решта цього регіону характеризується як конфуціанський світ.

Чому деякі люди вважають конфуціанство несумісним з прогресом?
Це традиція, яка розпочалася в 1919 році з Новим культурним рухом, і усіма цими просвітницькими цінностями Заходу, незважаючи на те, що існує багато суперечок щодо жорстокого використання деяких з цих цінностей. Ми маємо християнські, мусульманські, буддистські та конфуціанські цінності, і аргументом було те, що релігійні форми несумісні. Але я думаю, що ця фаза вже закінчилася, і сьогодні люди мають більш витончені уявлення про людський розвиток, що справа не лише у тому, щоб мати вищий ВВП.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Журналіст Давид Володзько (David Volodzko) провів інтерв'ю з Ту Вейміном (Tu Weiming), професор філософії Гарвардського університету та завідувач Інституту перспективних гуманістичних досліджень Пекінського університету, про актуальність Конфуціанство сьогодні!

- У своїй книзі "Насильство та зневага до дітей: крос-культурні перспективи" антрополог Джил Корбін писала, що в класичному Китаї "діти, згідно з етикою "синівського благочестя", вважалися єдиною власністю батьків. Як такі, з ними можна поводитись будь-яким способом, який обрали їхні батьки, мало чи взагалі не втручаючи сторонніх. Жорстокі побиття, вбивства дітей, рабство дітей, продаж молодих дівчат як повій, сватання дітей та прив'язка ніг були не рідкістю "Чи правда, що конфуціанські ідеї синівського благочестя говорять, що діти є власністю їхніх батьків? Чи не вчить "Класика синівського благочестя", що основою синівського благочестя є любов?

- Погляд Корбіна викривлений, і я б сказав, помилковий, з ряду причин. У "Класиці синівського благочестя" Конфуцій робить синівське благочестя корінням усієї доброчесності, починаючи з благочестя Імператора до своїх батьків і добрих наслідків цього для всіх його рішень. Учень запитує Вчителя (Конфуція), чи можна простий послух батькові назвати синівською побожністю. Конфуцій рішуче реагує ("Які це слова?") і відповідає, що імператор, у якого були міністри, готові посперечатися з ним, не втратить свою державу, і "батько, який мав сина, який мав би проти нього, не потонув би в затоці неправедних вчинків.

Тому, коли йдеться про справу, про неправедну поведінку, син ні в якому разі не повинен утримуватися від протесту проти свого батька, а також міністр від протесту проти свого правителя". Отже, обов'язок сина - допомогти батькові стати більш батьківським. Батько, звичайно, дисциплінує сина, але син зобов'язаний стежити за тим, щоб батько діяв згідно з батьківським принципом.

Відповідно до підходу Конфуція до виправлення імен [тобто китайська філософія мови] якщо ви займаєте посаду батька, то саме це поняття передбачає, що ви дієте певними способами. Батько діє по-батьківськи, щоб син міг діяти з синівською пошаною. Отже, уявлення про користь батька-насильника повністю спотворене і, я б сказав, проти основних конфуціанських принципів. Принцип взаємності, "шу", важливий для управління цими відносинами.

Зловживання авторитарною владою [у китайській політиці] траплялося час від часу, і іноді це ставало приводом для батька поводитися по-батьківськи, але відповідно до правил поведінки (ми називаємо це "регулятивна поведінка") вся ідея власності, знову ж таки, досить спотворена. Однак є обмеження. Наприклад, якщо син вбиває батька, то зазвичай син не вибачається! Найважливішою цінністю конфуціанства є самореалізація, тому син, який виховує батька, є частиною гри. Син не повинен бути непокірним, але батько, як і син, повинен вдосконалюватися. Тож у зв'язку з цим взаємні відносини дуже підкреслюються.
- Конфуціанський філософ Менцій одного разу пояснив, що не годиться, щоб дзунзі [конфуціанський джентльмен, що виявляє моральну шляхетність] навчав свого сина, бо якщо учень не виконує свою роботу, вчитель може розлютитися, чого батько не повинен робити. Чи знаємо ми, чому це так?
- Це дуже відомий, але іноді ігноруваний аспект конфуціанства. Відносини батько-син завжди повинні бути сердечними. Ну, це не правильний термін. Любити і піклуватися. Так, наприклад, я навчав би дітей свого друга, а мій друг навчав моїх дітей. Це тому, що дисципліна вчителя несумісна з турботою батька. Відносини викладач-студент повинні витримувати великий тиск через дисципліну. Але це не бажано у відносинах батько-син. Для вчителя це цілком нормально обурюватися, якщо учень не підкоряється правилам, але між батьком і сином гнів має зворотній ефект.

- В "Аналектах" Манг Вубо запитує Конфуція про синівське благочестя, а Конфуцій розповідає про батьків, які переживають, чи хворіють їхні діти. Ви можете прокоментувати це?

- У "Аналектах" є 109 посилань до людини, або рен, тому в цьому одному випадку Конфуцій каже, що в синівській побожності важко мати правильне ставлення. Емі Чуа, "мати-тигр" [автор бестселера "Бойовий гімн матері-тигра"], яка викладає в Єльському університеті, після того, як вона стала знаменитістю, зробила кілька коментарів про те, що її старша дочка дуже піддається такому тиску , хоча її друга дочка діаметрально протистоїть цьому, тому іноді їй доводиться йти на компроміси. Тож, хоча, на перший погляд, наголос робиться на нав'язуванні власної волі, я думаю, що є основні проблеми, які потрібно дослідити.

Якщо ви дуже суворі, і дитина усвідомлює, що це для власного блага, і час навчання оцінений, це виявляється ефективним для стосунків. З іншого боку, я думаю, що багато батьків у Китаї неправильно розуміють це і перенапружують свою батьківську владу, і нам не потрібно обговорювати психологію цього, але досить часто діти бунтують. Готовність батьків пожертвувати власними інтересами заради благополуччя своїх дітей, а не застаріла ідея про те, що вони будуть покладатися на дітей, щоб піклуватися про них, тепер стала в Китаї цивільною релігією.

Особливо освіта дітей. Як тільки дитина народжується, батьки починають надзвичайно багато працювати, щоб заощадити гроші, щоб дитина мала належну освіту. Особливо, коли вони самі ніколи не мали можливості ходити до школи. Звичайно, користь для них є: вони почуваються гордо; їх можна похвалити, якщо їхні діти досягають вершин. Це, безумовно, частина історії. Але я помічав, що в багатьох випадках батьки в Китаї або навіть на Тайвані вирішують залишити належну роботу вдома, щоб заробити собі на життя, наприклад, у США, запустивши кав'ярню, щоб їх діти можуть ходити в кращу школу.

Конфуціанство

Таке трапляється досить часто. Навіть на власному особистому досвіді я стикався з багатьма подібними історіями, і, думаю, це пов'язано з культурою та етосом людей. Синівська шанобливість відноситься не тільки до батьків, але і до свого клану. А також у Великому Учення вони кажуть, що самовдосконалення має поширюватися на сім'ю, націю і, в кінцевому підсумку, на небеса. Це роль кожної людини в мережі самовдосконалення.
- Що ви маєте на увазі під своїм кланом?
- Не тільки своїх батьків, але і своїх родичів. Це патріархально, але воно також досить широке. Підтримувати батьків - це добре, але це мінімум. Це можуть зробити навіть тварини. Але щоб зробити своїх батьків щасливими, поважними в громаді, це вважається вищим рівнем синівського благочестя. Найвищий рівень полягає в тому, що завдяки вашим власним заслугам, вашим власним досягненням ваші батьки будуть запам'ятовуватися. Наприклад, мати Менцію пам'ятають як ідеал материнства. І Менцію, і Конфуція виховували їх матері, тому роль матері надзвичайно важлива в конфуціанстві.

Солдат, який виявляє мужність на полі бою, також може бути демонстрацією синівського благочестя. Тож це має набагато ширше значення, ніж просто сімейна етика. Її потрібно культивувати публічно. Щось щойно я дізнався, це те, що в Сінгапурі, який не обов'язково є конфуціанським, протягом останніх 30 років і більше проводилося опитування поглядів різних поколінь, різних секторів, бізнесменів, науковців тощо. І єдине значення, яке згадується найчастіше, - це завжди синівське благочестя. Це, мабуть, неправда в Китаї зараз. Я не знаю, чи це правда на Тайвані.
- Чому це не так у Китаї зараз?
- У Китаї конфуціанство було зруйновано Культурною революцією, яка була дуже антиконфуціанською, хоча зараз вони намагаються відновити деякі конфуціанські цінності. Я не думаю, що Сяо [синівське благочестя] входить до основних соціалістичних цінностей. Але це повертається до громадянського суспільства з точки зору батьківських стосунків.
- Тоді, на Вашу думку, це не випадок східних думок, щоб приписувати китайську поведінку конфуціанству?
- Якщо ми дивимось на світ з точки зору ціннісних орієнтацій, то не лише Китай, а й решта цього регіону характеризується як конфуціанський світ. Хоча в Японії ідея лояльності набагато виразніше, ніж ідея синівського благочестя.

Саме тому, що Китай був одержимий ідеєю, що його охоплює агресивність Японії, Китай хотів стати заможним і могутнім, і багато хто вважав, що позбавлення від конфуціанської традиції є передумовою для того, щоб стати могутньою. Розмова йшла про те, що конфуціанство несумісне з сучасними уявленнями про етику чи гідності людей. І революційна Червона гвардія раз по раз атакувала конфуціанство, хоча воно продовжувало розвиватися в Тайвані, Гонконгу, Макао, Японії, Кореї.

Але це все змінилося зараз, і ми вступаємо в нову еру, де можна підкреслити багато позитивних конфуціанських цінностей. Зараз існує новий погляд, що Китай переживає своєрідне конфуціанське відродження. Відродження - це двосічний меч, який уряд може дуже легко політизувати як метод політичного контролю, але він також має набагато ширші наслідки.
- Чому деякі люди вважають конфуціанство несумісним з прогресом?
- Це традиція, яка розпочалася в 1919 році з Новим культурним рухом, і те, що я називаю усіма цими просвітницькими цінностями Заходу, незважаючи на те, що існує багато суперечок щодо жорстокого використання деяких з цих цінностей. Ми маємо християнські, мусульманські, буддистські та конфуціанські цінності, і аргументом було те, що релігійні форми несумісні. Але я думаю, що ця фаза вже закінчилася, і сьогодні люди мають більш витончені уявлення про людський розвиток, що справа не лише у тому, щоб мати вищий ВВП.

Тому зараз у Китаї дуже мало хто наполягає на тому, що конфуціанська традиція несумісна з прогресом. Як правильно розуміються та належним чином практикуються, конфуціанські цінності стають ще більш сприятливими для людського розвитку. На основі цього також з'явилися деякі вузькі та націоналістичні ідеї. Я вважаю, що конфуціанство повинно адаптуватися до людських цінностей, і що жорстоке використання влади неоліберальними економіками може бути виправлене набагато ширшим баченням процвітання людини.

Питання належного управління, морального порядку та системи фінансового регулювання - це частина історії. Роль уряду, наприклад, роль керівництва, все це актуальні питання.
- Спасибі за ваш час.

Джерело: PhilosophyNow

# data[].attributes.attachment_link.title
Конфуціанство сьогодні! - Политком

# data[].attributes.attachment_link.description
Журналіст Давид Володзько (David Volodzko) провів інтерв'ю з Ту Вейміном (Tu Weiming), професор філософії Гарвардського університету та завідувач Інституту перспективних гуманістичних досліджень Пекінського університету, про актуальність Конфуціанство сьогодні! - У своїй книзі "Насильство та зневага до дітей: крос-культурні перспективи" антрополог Джил Корбін писала, що в класичному Китаї "діти, згідно з етикою "синівського благочестя", вважалися єдиною власністю батьків.