# data[].attributes.headline
Stiati ca?    Un procent de 80% din amintirile noastre sunt determinate de ceea ce vedem. 

# data[].attributes.subject
Stiati ca?    Un procent de 80% din amintirile noastre sunt determinate de ceea ce vedem. 

# data[].attributes.body
Ochii se vindeca repede. Cu o grija corespunzatoare, este nevoie de doar aproximativ 48 de ore pentru a repara o zgarietura minora a corneei.

In intreaga lume exista aproximativ 39 de milioane de oameni care sunt orbi.

# data[].attributes.attachment_link.description
The human eye is remarkable. Although it is small in size, the eye arguably provides us with the most important of the five senses – vision. Vision occurs when light enters the eye through the pupil. With help from other important structures in the eye, like the iris and cornea, the appropriate amount of light is directed towards the lens. Just like a lens in a camera sends a message to produce a film; the lens in the eye refracts incoming light onto the retina, where messages are encoded. The retina, which is made up by millions of specialised cells known as ‘rods’ and ‘cones’, transforms the image into electrical energy and this is sent to the optic disk on the retina, where it will be transferred via electrical impulses along the optic nerve to be processed by the brain. The eyeball contains three layers: • The outer layer, formed by the cornea and sclera • The middle layer, holding the primary blood supply for the eye and containing the iris and pupil • The inner layer, comprised of the retina The eyeball also contains three chambers of fluid: • Anterior chamber, between the cornea and iris • Posterior chamber, between the iris and the lens • Vitreous chamber, between the lens and the retina The anterior and posterior chambers are filled with aqueous humour, which is a watery fluid that provides nourishment to the interior eye structures and helps to keep the eyeball inflated. The vitreous chamber is filled with a thicker fluid called vitreous humour, a transparent gel which is 99% water, which helps the eyes to stay inflated. What makes up an eye? • Choroid: the middle layer of the eye between the retina and the sclera. It also contains a pigment that absorbs excess light so preventing blurring of vision. The choroid is the spongy middle layer of your eye located between the sclera and the retina. Filled with blood vessels, the choroid’s function is to nourish the outer layers of the retina. View Video • Ciliary body: the part of the eye that connects the choroid to the iris. The ciliary body is located behind your iris, near the crystalline lens. This structure has two functions. The aqueous fluid that fills the front of your eye is made inside the ciliary body. Also, the ciliary body is made up of muscles that allow the eye to focus at different distances. View Video • Cone cells are the second type of light sensitive cells in the retina of the eye. The human retina contains between six and seven million cones; they function best in bright light and are essential for acute vision (receiving a sharp accurate image). It is thought that there are three types of cones, each sensitive to the wavelength of a different primary colour – red, yellow or blue. Other colours are seen as combinations of these primary colours. • Cornea: the transparent circular part of the front of the eyeball. It refracts the light entering the eye onto the lens, which then focuses it onto the retina. The cornea contains no blood vessels and is extremely sensitive to pain. The cornea is the clear front window, representing one-sixth of the outer layer of your eye. The primary function of the cornea is to focus and transmit light onto the retina. View Video • Conjunctiva: the thin, moist, clear membrane that covers the sclera – the white part of the eye. It is the skin that lines the eye socket and protects and lubricates the eyeball. View Video • Crystalline Lens: The transparent structure inside of the eye located directly behind your iris. The sole function of your lens is to focus light rays onto the retina. View Video • Fovea: forms a small indentation at the centre of the macula and is the area with the greatest concentration of cone cells. When the eye is directed at an object, the part of the image that is focused on the fovea is the image most accurately registered by the brain. • Iris: regulates the amount of light that enters your eye. It forms the coloured, visible part of your eye in front of the lens. Light enters through a central opening called the pupil. The iris is the colored portion of your eye. Located behind the cornea, and in front of the crystalline lens. This structure separates the anterior and posterior chambers of the eye. The function of the iris is to help regulate the amount of light that enters your eye. View Video • Lens: a transparent structure situated behind your pupil. It is enclosed in a thin transparent capsule and helps to refract incoming light and focus it onto the retina. A cataract is when the lens becomes cloudy, and a cataract operation involves the replacement of the cloudy lens with an artificial plastic lens. • Macula: a yellow spot on the retina at the back of the eye which surrounds the fovea. The macula is located roughly in the center of the retina. It is a small and highly sensitive part of the retina responsible for detailed central vision. The fovea is the very center of the macula. The macula allows us to appreciate detail and perform tasks that require central vision such as reading or driving a car. View Video • Optic disc: the visible (when the eye is examined) portion of the optic nerve, also found on the retina. The optic disc identifies the start of the optic nerve where messages from cone and rod cells leave the eye via nerve fibres to the optic centre of the brain. This area is also known as the ‘blind spot’. • Optic nerve: leaves the eye at the optic disc and transfers all the visual information to the brain. The optic nerve is located in the back of the eye. This structure is responsible for transmitting the images we see from the retina to the brain. The front surface of

# data[].attributes.headline
PARTICULARITATI ALE PIELII LA VERTEBRATE

# data[].attributes.subject
PARTICULARITATI ALE PIELII LA VERTEBRATE

# data[].attributes.attachment_link.title
Particularități ale organelor de simț la vertebrate – particularități ale pielii

# data[].attributes.attachment_link.title
Taste & Smell: Crash Course Anatomy & Physiology #16

# data[].attributes.attachment_link.title
Olfaction and How Smelling Works | Visible Body

# data[].attributes.body
https://wordwall.net/ro/resource/8310842/ochiul

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Wordwall - Creează lecții mai bune mai repede

# data[].attributes.attachment_link.description
Diagramă etichetată - Glisează și fixează pinii în locul corect pe imagine.

# data[].attributes.headline
PARTICULARITATI ALE VEDERII LA VERTEBRATE

# data[].attributes.subject
PARTICULARITATI ALE VEDERII LA VERTEBRATE

# data[].attributes.attachment_link.title
Particularități ale organelor de simț la vertebrate – particularități ale vederii

# data[].attributes.body
https://wordwall.net/ro/resource/9217802/pielea

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Wordwall - Creează lecții mai bune mai repede

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Localizarea pielii - acoperă suprafața corpului, Suprafața pielii - 1,5 mp, Greutatea pielii - 4 kg, Grosimea pielii - variază între 2,5 și 4mm, Definiția pielii - este un organ de simț, deoarece, la nivelul ei se află numeroase celule receptoare cutanate, care răspund de sensibilitatea tactilă termică și dureroasă., Straturile pielii - epiderma, derma, hipoderma, Epiderma - este stratul exterior, alcătuit din strat cornos și strat generator, Cheratină - proteină care dă rezistență epidermei și o face impermeabil, Melanină - pigment ce dă culoarea pielii, Stratul cornos - format din celule turtite, strâns unite între ele conține cheratină, stratul generator - conține celule care se divid continu și melanină, Epiderma nu conține - nu conține vase de sânge, Derma - este mai groasă decât epiderma şi constituie pătura mijlocie a pielii., Amprentele digitale - sunt determinate de papile dermice., Hipoderma - alcătuire - țesut adipos în care se depozitează substanțe de rezervă, Rolul hipodermei - strat protector împotriva loviturilor și ca izolant împotriva pierderilor de căldură, Anexele pielii - sunt anexe cornoase, Anexele cornoase - părul, unghiile, Anexe glandulare - glandele sebacee, glandele sudoripare, glandele mamare, Funcțiile pielii - Sensibilitatea tactilă, termică, dureroasă, Sensibilitatea tactilă - cunoașterea formei, consistența sau greutatea obiectelor, Sensibilitatea termică - înregistrează variațiile de temperatură din jurul nostru, Sensibilitatea dureroasă - apare la stimuli mecanici (loviri, tăieri, zgârieri, factori care afectează integritatea pielii, Senzația de durere - declanșează reflexe de apărare,

# data[].attributes.attachment_link.description
Localizarea pielii - acoperă suprafața corpului, Suprafața pielii - 1,5 mp, Greutatea pielii - 4 kg, Grosimea pielii - variază între 2,5 și 4mm, Definiția pielii - este un organ de simț, deoarece, la nivelul ei se află numeroase celule receptoare cutanate, care răspund de sensibilitatea tactilă termică și dureroasă.,

# data[].attributes.body
https://wordwall.net/ro/resource/7670133/pielea-alcatuire

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Wordwall - Creează lecții mai bune mai repede

# data[].attributes.attachment_link.description
epiderma, derma, hipoderma, glanda sudoripară, tulpina firului de păr, radacina firului de păr, vase de sange, glandă sebacee, mucșhiul firului de păr, por.

# data[].attributes.body
Scrie schema completă pe caiet, completeaza spațiile punctate

# data[].attributes.body
https://view.livresq.com/view/5f42654620cd7353e9885389/

# data[].attributes.body
https://www.audiolux.ro/blog/view/auzul-si-echilibrul-fizic

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Problemele asociate urechilor pot cauza mai multe neplăceri decât o pierdere de auz. Vă pot afecta mersul, stabilitatea și echilibrul. Cum? Să vedem câteva informații despre problemele de echilibru și de ce sunt asociate urechilor.

Urechile ne ajută mai mult decât să auzim, ele funcționează în tandem cu alte sisteme din organismul uman pentru a ne ajuta să ne menținem poziția corpului în spațiu. Dacă aveți un simț bun al echilibrului, este posibil să nu aveți probleme să înțelegeți unde vă aflați, cum să stați drepți și cum să nu picați. Totuși, ochii și creierul nu sunt singurele organe implicate în proces.

Mulți dintre oamenii care au probleme cu echilibrul fizic descoperă că problemele de instabilitate fizică sunt în directă legătură cu urechea. Aceste probleme de echilibru vă pot face să vă simțiți nesiguri în mișcare sau să simțiți că nu vă puteți găsi echilibrul. Aceste senzații de vertij vă pot impacta serios abilitatea de a merge, a sta drept sau chiar de a vă ridica. Înainte să discutăm despre probleme de echilibru și cum pot fi tratate este important să înțelegem rolul urechilor în echilibrul corpului.

Cum ne menținem echilibrul?

Sistemul nostru de echilibru este direct conectat de labirint - compus din oase și țesut, localizat în urechea internă. Cuprinde canalul semicircular, otoliții și cohlea. În timp ce cohlea este folosită pentru auz, calalele sunt folosite pentru echilibru. Acestea arată ca trei bucle circulare, iar fiecare este responsabilă de un alt tip de mișcare. Una simte mișcările sus/jos, alta simte mișcările laterale iar ultima simte înclinarea. Când fluidul din aceste tuburi se mișcă, celulele ciliate simt mișcarea și o transmit la creier. Acest lucru ne permite să înțelegem cum ne mișcăm în spațiu. Stabilitatea noastră fizică este atât de sensibilă că ne informează chiar și atunci când ne mișcăm în interiorul unui vehicul sau ascensor.

Problemele urechii interne pot conduce la lipsa echilibrului fizic, amețeală, vertij și chiar greață. Este posibil să simțiți că vă mișcați chiar dacă nu se întâmplă, să vă chinuiți să vă păstrați echilibrul sau chiar să aveți rău de mișcare atunci când stați în picioare. Acestea sunt toate probleme serioase care vă pot afecta abilitatea de a vă mișca sau de a vă ridica. Persoanele care suferă de vertij sever pot simți senzația de rău chiar și atunci când vor să se întindă.

Mai multe lucruri pot conduce la problema lipsei de echilibru, dar este un fapt mai puțin cunoscut că o pierdere de auz poate cauza probleme de echilibru. Urechile noastre sunt implicate în mai multe procese decât auzul, iar prezența canalelor semicirculare poate conduce la probleme de echilibru pentru persoanele care suferă de hipoacuzie.

Hipoacuzia provoacă pierderea echilibrului?

Deși unele dintre aceste probleme sunt asociate, hipoacuzia și pierderea echilibrului nu coincid întotdeauna. Nu toți cei care suferă de probleme ale echilibrului suferă și de hipoacuzie, și nu toți cei afectați de hipoacuzie experimentează pierderi evidente de echilibru. Totuși, aceste două probleme se întâmplă uneori în tandem.

Din labirintită și boala Meniere poate rezulta hipoacuzia și pierderea echilibrului.

Labirintita este o infecție a urechiei interne. Se întâmplă atunci când labirintul, o structură a urechiei interne, devine umflat și inflamat. Această afecțiune poate conduce la hipoacuzie, tinitus, senzație de vertij și greață. Această condiție se mai numește și neuronită vestibulară, dar diferența este că neuronita vetibulară nu implică pierderea auzului. Cele mai multe persoane nu sunt afectate de hipoacuzie când suferă de o infecție a urechiei interne, dar este posibil să se întâmple. Atunci condiția se transformă în labirintită. Multe dintre cazuri pot să fi tratate și vindecate, dar infecțiile severe pot conduce la o daună de durată.

Boala Meniere, cunoscută anterior ca hidropsul endolimfatic, este o presiune crescută în labirint. Acest lucru poate cauza hipoacuzie, vertij sau tinitus. De obicei, Meniere afectează unilateral, deși au fost raportate și cazuri bilaterale. Nu există vindecare pentru boala Meniere, deși tratamentul medicamentos poate fi folosit să țină problema sub control. Persoanele care suferă de boala Meniere simt de obicei o presiune acumulată, înainte de un episod al bolii. După câțiva ani, boala poate dispărea de la sine.

Ce sunt dificultățile de echilibru?

Problemele de echilibru reprezintă orice condiție care are ca urmare o pierdere a echilibrului fizic sau senzație de vertij/amețeală. Acesta poate fi cauzat de lucruri simple precum infecțiile urechiei sau hipotensiune, ori o problemă mai serioasă precum tumori sau circulație deficitară. Indiferent care este natura problemelor de echilibru, poate provoca probleme grave. O persoană cu probleme de echilibru poate simți că se înclină, că se rotește sau chiar o senzație de plutire, chiar și atunci când stă nemișcată. Anumite persoane cu probleme de echilibru experimentează vertij la mișcările capului, în special când coboară din pat sau se răsucesc. Este posibil să se împiedice din când în când, să se țină de pereți pentru a se echilibra sau să se simtă trași spre pământ. Severitatea problemelor de echilibru variază de la persoană la persoană, iar cauza acestor probleme poate să determine cât de grav va fi.

Cauze comune ale problemelor de echilibru

* Vertij pozițional sau vertijul paroxistic pozițional benign. O condiție inofensivă cauzată de vârstă sau o lovitură la cap. Vertijul este provocat când cristalele de carbonat de calciu se mișcă în canalul semicircular.

* Labirintita. Explicată mai sus.

* Neuronită vestibulară. Labirintită fără o pierdere de auz asociată.

* Sindromul Mal de Debarquement. A senzație rămasă în urma unei stări îndelungate de mișcare. Multe persoane experimentează aceste senzații după perioade prelungite pe apă. Este posibil să simțiți că sunteți încă pe mare. Există persoane care capătă această senzație chiar și după o sesiune mai îndelungată pe banda de alergare.

* Boala Meniere. Explicată mai sus.

* Fistula perilimfică. Se întâmplă când fluide din urechea internă se scurg în urechea medie. Acest lucru se poate întâmpla la naștere, după o rană la cap sau după o operație, din cauza unor infecții sau după o sesiune de scuba diving.

Tratamentul pentru afecțiunile de echilibru

Tratamentul pentru afecțiunile de echilibru depinde de condiția cauzatoare. Infecțiile pot fi tratate cu antibiotice, în timp ce boala Meniere necesită alte medicamente. Multe dintre persoanele cu probleme de echilibru permanente sau netratabile caută exerciții care îmbunătățesc echilibrul. Aceste exerciții se mai numesc terapia reeducării/reabilitării vestibulare.

Aceste exerciții desensibilizează sistemul echilibrului la anumite mișcări, permițând pacientului să se miște cu mai multă lejeritate, dar cu un control mai mare asupra vertijului. Deși această terapie nu rezolvă problema în totalitate, previne căderile și face ca vertijul să fie mai ușor de suportat. Multe dintre persoanele care realizează terapia reabilitării vestibulare au mai puține probleme la aplecări, întoarceri ale capului sau la mersul pe podele imprimate. Pentru eficacitate aceste exerciții trebuie realizate corect. Un specialist în reabilitare vestibulară vă poate ajuta să cunoașteți problema în amănunt și vă poate ghida în realizarea exercițiilor. Specialistul vă asistă pe toată durată exercițiilor, se asigură să nu vă accidentați dacă vă simțiți copleșiți și modifică dificultatea exercițiilor în funcție de nevoile pacientului.

Dacă acest articol v-a ajutat să câștigați o înțelegere mai profundă a modului în care urechile sunt responsabile de echilibrul fizic, pe mai departe vă recomandăm să explorați alte articole din blogul Audiolux. Publicăm săptămânal noi articole informative și practice despre cum să ne îngrijim urechile, audiologie, aparate auditive și altele.

Puteți fi la curent prin abonare la Newsleterrul nostru.

Vrei să intri în legătură cu un specialist Audiolux? Sună rapid saugăsește cea mai apropiată locație.

# data[].attributes.attachment_link.description
Urechile ne ajută mai mult decât să auzim, ele funcționează în tandem cu alte sisteme din organismul uman pentru a ne ajuta să ne menținem poziția corpului în spațiu. Dacă aveți un simț bun al echilibrului, este posibil să nu aveți probleme să înțelegeți unde vă aflați, cum să stați drepți și cum să nu picați.

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=E72jDq8KXQ8&t=2s

https://www.youtube.com/watch?v=eQEaiZ2j9oc&t=5s

# data[].attributes.attachment_link.title
How Cochlear™ hearing solutions work: how natural hearing works

# data[].attributes.body
https://www.medel.com/ro/about-hearing/how-hearing-works

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Călătoria sunetului

Auzim când undele sonore călătoresc prin aer până la timpan, apoi traversează urechea medie, urmată de urechea internă, și în final ajung în centrele auditive ale creierului. Urechile noastre sunt mereu active și primesc continuu sunete prin această cale auditivă.

Vizionează acest videoclip pentru a descoperi care sunt căile auzului.

# data[].attributes.attachment_link.description
Auzim când undele sonore călătoresc prin aer până la timpan, apoi traversează urechea medie, urmată de urechea internă, și în final ajung în centrele auditive ale creierului. Urechile noastre sunt mereu active și primesc continuu sunete prin această cale auditivă. Vizionează acest videoclip pentru a descoperi care sunt căile auzului.

# data[].attributes.body
https://creeracord.com/2019/05/30/incredibila-importanta-a-dezvoltarii-simtului-vestibular-echilibrului/

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Centrul de Resurse pentru Eco-bio Educație, Reziliență și Sustenabilitate

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pentru că tot vine vacanța.... Recent m-am abonat la Revista 1000 de ore afară (1000hoursoutside), o publicație a Asociației grădinițelor, școlilor și organizațiilor care pledează și practică învățarea în mediul natural. Și acolo am găsit acest articol interesant, scris de Ginny, o mamă cu 5 copii din Mitten State, care este și profesoara propriilor ei copii (homeschooling). Este un articol important pentru toți educatorii - părinți sau profesori și noi îl considerăm atât de important, mai ales în lumina noului "trend" de a nu scoate copiii în aer liber "ca să nu răcească", să nu-și rupă hăinuțele "de fitze" sau mai știu eu din ce motive irelevante pentru dezvoltarea lor.

Gândiți-vă că, fără dezvoltarea acestui simț de care vorbește Ginny, copilul sau elevii voștri nu vor putea învăța și practica o sumedenie de profesii și meserii, cum ar fi cele artistice, sportive, de pilot, chirurg sau stomatolog, inginer-mecanic, ceasornicar, bijutier, pădurar și multe-multe altele.

Îmi amintesc foarte viu de cum am învățat despre cele când eram copil. Îmi amintesc completând fișe extrem de caraghioase, deoarece mi se părea că chestia cu simțurile este atât de intuitivă. Fișa putea fi cam așa, "Ce simț folosești când inhalezi mirosul unui trandafir?" Cred că tocmai pentru că răspunsul era atât de evident, am o amintire atât de clară despre cum am învățat asta în școală.

Spre surprinderea mea, în ultimii câțiva ani am învățat că sunt de fapt Cine a știut? Și acestea sunt cele despre care ar fi trebuit să învățăm în școală. Numele lor nu sunt atât de simple ca atingere (tactil), miros, vedere, gust și auz. Cel de al șaselea și al șaptelea simț sunt simțul vestibular - al echilibrului și cel proprioceptiv* (simțul poziției și mișcărilor propriului corp). Chiar și sonoritatea acestor cuvinte te face să fii curios să afli despre ele!

* https://childreninspiredbyyoga.com/blog/2018/02/proprioceptive-sense/

Acest articol va vorbi în principal despre simțul vestibular și de ce dezvoltarea simțului echilibrului la copii ar trebui să fie un motiv principal pentru a-i scoate pe copii în natură mai des. Voi scrie despre propriocepție altă dată dar, ca să nu vă las să așteptați, vă spun că asta are de a face cu a simți ce fac diferitele părți ale corpului tău fără să te uiți la ele.

Simțul vestibular, cunoscut și ca simț al echilibrului, este conștientizarea corpului tău în spațiu. Numele vine de la cuvântul "vestibul". Acest simț este apro pe literalmente un culoar către creier. Acest culoar începe să se dezvolte în uterul mamei la doar două luni după concepție. Simțul vestibular este complet dezvoltat aproximativ la cinci luni după concepție, iar mișcările pântecelui mamei contribuie la această dezvoltare! Simțul vestibular este primul simț complet funcțional care se dezvoltă!

Mi-a plăcut cu adevărat să învăț despre acest simț deoarece asta a explicat imediat de ce copiii sunt atrași către anumite tipuri de activități. Copiilor le place să se legene. Le place să răsucească corzile leagănului și apoi să se rotească cât pot de repede. Copiii se vor da de-a rostogolul pe un deal, din nou și din nou. Le place să se joace cu tumbe și rostogoliri, să atârne cu capul în jos de bare, să danseze, să facă roata, să joace leapșa și capra și să se întreacă cu/ de-a roaba. Mi-a plăcut să merg ca racul când eram copil. Celor mai tineri le place să se dea în călușei (sau alte mașini în mișcare) din parcurile de amuzament și le place să se învârtă doar pentru amuzament. Fiecare dintre aceste activități le întărește simțul echilibrului și îi ajută pe copii să învețe unde este corpul lor în spațiu.

Simțul vestibular se bazează pe cilii (peri) incredibil de mici din urechea interioară. Atunci când ne mișcăm, fluidul (lichidul) din această ureche interioară se mișcă și stimulează acești peri, trimițând creierului informații despre unde se află corpul situat în spațiu. Cu cât copilul iese mai mult în afara poziției verticale, cu atât mai mult lichidul se va mișca peste acești peri și cu atât mai puternic va deveni simțul vestibular. Copiii au nevoie să-și pună corpul în toate pozițiile diferite și să-l miște în toate direcțiile pentru a pune în mișcare acel lichid (fluid).

Simțul vestibular este un simț crucial, deoarece afectează incorporarea tuturor celorlalte simțuri. Cum vine asta? Copiii cu un puternic simț al echilibrului sunt mai coordonați și mai bine echilibrați. Copiii care nu și-au dezvoltat total simțul lor vestibular tind să fie neîndemânatici și să se lovească de lucruri. Probabil că ei nu au o bună înțelegere a spațiului personal.

Progresul de la poziția șezând la cățărare, de la mersul copilașului la alergare în timpul primelor 15 luni este crucială pentru dezvoltarea simțului echilibrului. Este vital de important ca orice copil să fie capabil să practice aceste abilități pe tipuri diferite de teren deoarece mișcările lor nu vor fi întotdeauna lineare. Variația suprafețelor exterioare va conta extraordinar de mult pentru dezvoltarea simțurilor. Copiii care sunt ținuți întotdeauna pe suprafețe plate nu primesc stimularea de care are nevoie corpul lor. Adăugați un strat suplimentar de profunzime aici, lăsându-i să petreacă timp afară cu picioarele goale. Învățarea flexibilității piciorului va ajuta de asemenea la dezvoltarea senzorială.

Ori de câte ori ne mișcăm corpul sau capul, noi de fapt activăm simțul vestibular. Această activare trimite semnale ochilor, spunându-le că ei trebuie să răspundă. Am scris în alte articole* despre importanța unor mușchi ai ochilor puternici pentru succesul academic. Mușchii puternici ai ochilor ajută atât la citire cât și la scriere. Avem nevoie să avem mușchi ai ochilor care sunt puternici individual, dar și mușchi care lucrează bine împreună. Retina are 137 de milioane de terminații nervoase care primesc informație senzorială.

Echipamentele locurilor de joacă s-au schimbat de-a lungul decadelor. Nu mai avem "lanțuri" sau roți care se învârtesc repede sau bare inegale de metal pentru atârnat cu picioarele în sus. Acum câteva luni ne-am dus copiii la un loc de joacă nou-nouț. Este un loc de joacă absolut superb și are una din acele pardoseli moi peste tot. Nu există învârtitori dar există un aparat uriaș ca o colivie de păsări în care încap o mulțime de copii. Toți copiii noștri au alergat și au intrat înăuntru. Se învârtește... dar abia-abia. Abia se mișcă. Într-un sens, sunt sigură că e mai sigur, dar în mod sigur nu contribuie la dezvoltarea simțului vestibular!

Fără să știm cum se numește, noi am văzut o dezvoltare grozavă a acestui simț la copiii noștri de-a lungul anilor. Ei sar din piatră în piatră ca niște pisici agile. Sunt uimită când văd ce lucruri pot face din punct de vedere fizic.

Din perspectiva unui adult, este în regulă dacă tu vrei doar să privești. Când treci la vârsta pubertății lichidul din canalele interne ale ur chii se îngroașă, încetinind cantitatea de timp necesară ca mi ii peri să se întoarcă la poziția inițială. De aceea adolescenții și adulții tind să aibă rău de mișcare mai des decât copiii. Îmi amintesc că am încercat să fac roata atunci când copiii mei erau mici și m-am simțit absolut îngrozitor după asta.

Adulții nu au nevoie să se învârtească, dar copiii au. Este în regulă și este benefic pentru ei să amețească. Cu timpul, pe măsură ce se obișnuiesc cu tot acel lichid care se mișcă în urechea lor internă, ei vor deveni mai adaptați la navigarea prin împrejurimi. Activitățile de învârtire uc la vigilență sporită, atenție crescută și mai mult calm. Ăsta trebuie să fie motivul pentru care copiii sunt atât de atrași de aceste activități!

Mișcarea din timpul zile și de-a lungul copilăriei este crucială. Importanța acesteia este monumentală. Copilăria este perioada în care copilul își dezvoltă simțul vestibular și asta nu se întâmplă când copilul stă cuminte. Activitățile în cerc, munca din scaun și sesiunile de învățat la computer nu contribuie la acest tip de dezvoltare senzorială. Acesta este unul din motivele pentru care pauza este bună pentru rezultatele academice. Pauza ajută la dezvoltarea creierului. Trezește creierul, astfel că elevul este gata să învețe mai mult în mediul clasei.

Un alt timp când copiii își țin corpurile și capetele aproape nemișcate este atunci când privesc ecranele. Micuții noștri au avut întotdeauna dificultăți să stea nemișcați în timpul unui film și eu cred că asta se întâmpla deoarece corpurile lor le spuneau să se ridice și să se miște. Creierul lor trebuie să fie stimulat prin mișcare. Comparând și punând în contrast mișcare corpului și a capului între un copil care este afară, în natură și unul care stă înăuntru în fața unui televizor, arată cu claritate de ce există asemenea diferențe mari de dezvoltare între copii.

Lucrul cel mai grozav este că toți copiii sunt rezilienți! În orice moment al copilăriei vei alege să-i / să le crești mișcarea, în special mișcările care stimulează echilibrul, îl vei ajuta pe copilul tău în ce privește capacitatea lui de atenție. Activitățile de echilibru ajută imens la creșterea abilităților de citire.

Așa că, ce poți face? Îndreptați-vă spre mediul de afară și utilizați terenuri diverse. Rostogoliți-vă pe panta dealurilor. Faceți echilibristică pe bușteni. Săriți peste ramuri/ rădăcini. Ia orice abilitate la care lucrează copilul tău acum și transferă-o afară. Se târăsc, învață să meargă, sar , se învârt sau sar peste lucru i? Grozav! Acum lasă-i să-și dezvolte aceste abilități în pădure. În funcție de vârstă și anotimp, în schi de fond, cățărarea cu frânghii, traversarea peste stânci mari, exerciții la paralele inegale și mersul prin zăpadă adâncă. Toate aceste mișcări cer abilități de echilibru semnificative.
În Danemarca, 50% dintre copii își petrec timpul între doi și șase ani jumătate în (grădinițe în pădure) unde se cațără pe pietre, în pomi, pe dealuri, se rostogolesc, sar, fac exerciții de echilibru și se joacă cel puțin patru ore pe zi, indiferent de vreme. Simțul vestibular al acestor copii este atât de bine dezvoltat încât dificultățile de învățare și dislexia sunt rare.
Fie ne dăm seama cum să potrivim natura în orarele noastre sau nu, copilăria merge înainte. Componenta de timp este extrem de importantă. Cu toții vrem să ne simțim bine în legătură cu alegerile pe care le facem, dar faptele rămân că, dacă luăm ca reper trei sau patru ore pe zi de program care se repetă, atunci patru ore pe săptămână nu le vor reduce prea mult. Dacă 200 de ore pe an petrecute afară ar putea să pară mult din punctul de vedere al numerelor pure, ele nu sunt deloc apropiate de cele de care are nevoie copilul pentru a se dezvolta așa cum trebuie.

Cu cât înțelegem mai multe despre dezvoltarea copilului cu atât mai mult putem avea încredere în noastră pentru a alege timpul în natură! Întotdeauna merită timpul nostru de joacă afară.

Sursa: ​https://1000hoursoutside.com/blog/the-incredible-importance-of-developing-the-vestibular-sense?

# data[].attributes.attachment_link.title
Incredibila importanță a dezvoltării simțului vestibular, echilibrului

# data[].attributes.attachment_link.description
Pentru că tot vine vacanța.... Recent m-am abonat la Revista 1000 de ore afară (1000hoursoutside), o publicație a Asociației grădinițelor, școlilor și organizațiilor care pledează și practică învățarea în mediul natural. Și acolo am găsit acest articol interesant, scris de Ginny, o mamă cu 5 copii din Mitten State, care este și profesoara propriilor ei...

# data[].attributes.body
https://www.audiolux.ro/blog/view/curiozitati-din-lumea-celor-5-simturi

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Simțul auzului se datorează unui răspuns la stimuli mecanici; vibrații transformate în impulsuri nervoase care ajung la creier. Curiozități
Oamenii aud sunete până la 20 kHz. Găselnița mare (molia de ceară) aude sunete până la 300 kHz!

Ceara are rolul de a curăța, proteja și lubrifia urechea. Ceara se elimină în mod natural prin masticație.

Curios, dar șarpele nu aude. Aceste animale simt vibrațiile cu ajutorul limbii.

Una dintre cele mai vechi modificări corporale este piercing-ul în ureche.

Auzul și atingerea sunt singurele simțuri de excitație mecanică.

Urechea umană este compusă din 3 segmente. Urechea medie conține cele mai mici oase din corp - oscioarele urechii: ciocanul, nicovala, scărița.

Organele de auz ale greierului sunt situate pe articulațiile picioarelor sale.

Văz
Vedem când lumina este procesată de componentele ochiului și transformată în impulsuri neuronale procesate de creier. Curiozități:
Oamenii clipesc de aproximativ 15 ori pe minut.

Cu un singur ochi totul ar părea bidimensional.

Ochiul uman este compus din 2 milioane de componente active.

Nou născuții văd lumea răsturnată până când creierul învață să proceseze această informație.

Delfinii dorm cu un ochi deschis.

Simțul tactil
Felul în care funcționează pipăitul este unul complex. Dacă ar fi să simplificăm am putea spune că un stimul declanșează nervii din dermă, care transmite informația la creier. Curiozități:
Simțul tactil este primul simț care se dezvoltă la om, la aproape 8 săptămâni de sarcină.

Pipăitul stimulează creierul să elibereze endorfine.

Presiunea arterială și pulsul pot fi reduse printr-o simplă atingere.

Mustățile animalelor sunt folosite în simțul tactil pentru motive variate de supraviețuire, inclusiv navigația, detectarea curenților în apă și chiar recunoașterea texturii/ suprafețelor. Cercetările sunt în desfășurare pentru a determina în ce alte scopuri sunt utilizate mustățile animalelor.

Lăcustele au fire mici de păr pe partea exterioară a corpului prin care detectează mișcarea aerului.

Gust
Când o substanță reacționează chimic cu receptorii papilelor gustative se formează senzația de gust. Curiozități:
Gustul se pierde pe măsură ce înaintăm în vârstă. Până la 20 de ani aproximativ jumătate din receptorii de gust dispar.

Șarpele nu are papile gustative pe limbă. Folosește limba pentru a auzi și pentru a aduce mirosuri și gusturi în gură. Receptorii din gropile gurii șarpelui transmit informația la creier.

Somnul are aproximativ 100,000 de papile gustative. * Omul are în medie 10,000 de papile gustative.

La om simțul gustului interacționează cu alte simțuri și factori, inclusiv mirosul, textura și temperatura.

Există 5 gusturi de bază: sărat, acru, dulce, amar și umami (gustul savorii).

Simțul olfactiv
Ultimul, dar nu cel din urmă este simțul olfactiv - mirosul. Simțul olfactiv se formează când creierul receptează semnalele receptorilor olfactivi la care au ajuns anumite molecule din aer. Curiozități:
Fiecare persoană percepe diferit mirosul, ca urmare a celor peste 900,000 variații genetice de receptori olfactivi. Orice miros pe care poate îl adori nu poate fi perceput de o altă persoană în mod identic.

Mirosurile plăcute ne fac fericiți!

Câinii identfică și recunosc oamenii după mirosul lor.

Mirosul însotește schimbările organismului și atrage partenerii.

Urșii Grizzly miros hrana de a aproximativ 30 km.

# data[].attributes.attachment_link.description
Simțul auzului se datorează unui răspuns la stimuli mecanici; vibrații transformate în impulsuri nervoase care ajung la creier. Curiozități Oamenii aud sunete până la 20 kHz. Găselnița mare (molia de ceară) aude sunete până la 300 kHz! Ceara are rolul de a curăța, proteja și lubrifia urechea.

# data[].attributes.headline
O papilă gustativă este compusă din muguri gustativi

# data[].attributes.subject
O papilă gustativă este compusă din muguri gustativi

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Bolile ochiului pot afecta globul ocular, nervul optic sau anexele ochiului (conjunctiva, pleoapele, mușchii și nervii oculomotori).

Ambliopia, denumită şi ,,boala ochiului leneş", apare de obicei când un ochi nu este folosit suficient pentru ca sistemul vizual din creier să se dezvolte corespunzător. Copiii pot dezvolta ambliopie încă de la naştere, pănă la vârsta de 6-7 ani. Persoanele cu ambliopie nu realizează că nu văd bine cu un ochi. Astfel, creierul ignoră imaginile de la nivelul ochiului cu probleme şi percepe numai imaginile de la ochiul sănătos. Este o reacţie inconştientă şi inexplicabilă a creierului, pe care persoanele efectate nu o pot controla.

Opacitatea crescută a cristalinului (cataracta) este o boală comună, în special după depășirea vârstei mijlocii. Se tratează de obicei prin eliminarea cristalinului și introducerea unui implant de cristalin.

oarte limitată. Orbirea completă se referă la pierderea totală a vederii, persoana în cauză neputând vedea nimic, nici măcar lumină (de cele mai multe ori prin orbire se înţelege această pierderea totală a vederii).

# data[].attributes.attachment_link.title
Afecțiuni ale organului vizual | analizatorulvizual

# data[].attributes.attachment_link.description
Bolile ochiului pot afecta globul ocular, nervul optic sau anexele ochiului (conjunctiva, pleoapele, mușchii și nervii oculomotori). Ambliopia, denumită şi ,,boala ochiului leneş", apare de obicei când un ochi nu este folosit suficient pentru ca sistemul vizual din creier să se dezvolte corespunzător. Copiii pot dezvolta ambliopie încă de la naştere, pănă la vârsta de 6-7 ani.

# data[].attributes.attachment_link.description
V-ați întrebat cum ajungem să vedem lucruri? Există culori? Oare cum funcționează ochiul tău? Este sănătos sau trebuie să îi acorzi și mai multă atenție?

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Wordwall - Create better lessons quicker

# data[].attributes.attachment_link.description
pavilionul urechii, canalul auditiv extern, timpan, os temporal, ciocan, nicovală, scăriță, urechea medie, trompa lui Eustachio, canale semicirculare, melc.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Vedem destul de bine, auzim asa si asa, suntem capabili - ma rog, unii dintre noi, si dupa antrenament serios - sa recunoastem mirosurile a cateva mii de substante diferite (cu conditia sa fie in concentratii maricele), identificam numeroase gusturi si avem o sensibilitate tactila mare - cel putin la nivelul mainilor... Suntem bine inzestrati, nu-i asa? Fara indoiala, ne-am descurcat bine ca specie, in decursul evolutiei, scotand tot ceea ce puteam scoate din "echipamentul" cu care ne-a inzestrat natura.

Insa putina smerenie n-are cum sa ne strice: in ceea ce priveste
simturile, in lumea animalelor exista niste capacitati inaccesibile
noua si care ne fac sa parem de-a dreptul subdezvoltati, prin
comparatie. Exista specii care, desi se afla mai jos decat noi pe
scara evolutiei - cel putin asa ne place noua sa credem - au niste
insusiri asa de uimitoare, incat ne lasa cu gura cascata si ne
trezesc simtul modestiei pe care - tot in cursul evolutiei - l-am
cam pierdut. Inainte de a ne lauda ca noi suntem cei mai tari din
toate punctele de vedere, n-ar strica sa aflam si de ce sunt in
stare altii: iata o lista de 10 astfel de „puteri" exceptionale ale
unor animale.

1. Ecolocatia, prezenta la multe specii de lilieci si de
delfini, este metoda lor de navigatie „pe ne-ve": ii ajuta sa
„simta" prezenta obstacolelor in fata lor, chiar daca nu le
vad.
Aceste animale emist pulsuri de ultrasunete (sunete de frecventa
foarte inalta, pe care urechea umana nici nu le poate percepe).
Undele ultrasonice se izbesc de obstacolul din fata si se intorc
(principiul ecoului) la emitator, care afla, astfel, ca in fata lui
se gaseste ceva si ia o decizie in consecinta.

Un liliac, de pilda, isi da seama
daca are de-a face cu o insecta (trebuie mancata) sau cu peretele
de stanca al pesterii, zidul unei constructii ori un om (trebuie
ocolite). Si delfinii se folosesc de ecolocatie, atunci cand inoata
prin ape maloase, cu vizibilitate foarte redusa. Acum, sa dam si
omului ce-i al omului: homo sapiens sapiens, cu creierul
lui destept, a descoperit acest principiu si l-a aplicat in
constructia unor aparate, numite sonare, folosite pentru detectia
subacvatica a obiectelor.
Unul dintre factorii care ii fac pe rechinii carnivori niste pradatori atat de eficienti
este faptul ca ei sunt capabili sa detecteze campuri electrice
slabe care le semnaleaza prezenta, in apropiere, a unor creaturi
vii care le-ar putea sluji drept hrana.
Toate animalele emit astfel de campuri de energie, rezultatul
activitatii bioelectrice din corp, dar nu toate sunt capabile sa
receptioneze aceste semnale din mediul exterior.
Receptori de temperatura avem si noi - simtim cand aerul
e cald ori rece - dar suntem departe de performantele pe care le
ating, in acesta privinta,anumite specii de serpi.
Serpii boa, de pilda, percep „caldura" (radiatia infrarosie) emisa
de corpul unui soarece aflat la distanta de mai multi metri si se
indreapta cu precizie spre aceasta potentiala prada.
In ochii nostru, o multime de pasari apar colorate in
nuante terne, din gama griurilor si a brunurilor dar, daca am vedea
asa cum vad adesea pasarile, in lungimi de unda imperceptibile
pentru noi, ni s-ar parea gatite in cele mai stralucitoare
culori.
La fel si insectele - sunt capabile sa vada in
lungimi de unda aflate in afara spectrului vizibil
(vizibil pentru noi, ca asa-i omul: zice ca numai ce se refera la
el conteaza). Cu alte cuvinte, acolo unde noi nu vedem mare lucru,
ele vad o multime de detalii, iar acolo unde pare intuneric
complet, poate sa fie, de fapt, destula lumina (ultravioleta, insa)
si destule lucruri de vazut - pentru cei care vad in
ultraviolet.

Asta nu insemna ca noi nu folosim vederea in ultraviolet: unele
instrumente astronomice de inalta performata (precumtelescopul Hubble) capteaza,
de fapt, imagini in ultraviolet, pe care noi, insa , nu le putem
vedea ca atare. Imaginile cu pricina sunt colorate, ulterior, de
niste tehnicieni, care le dau diverse nuante din spectrul vizibil,
astfel sa putem intelege si noi ceva din acele poze.
Unele mamifere - cele mai familiare noua fiind pisicile, dar trasatura se regaseste si la
multe mamifere salbatice - au fundul ochiului captusit cu o
membrana reflectorizanta (numitatapetum lucidum), care
oglindeste - si deci amplifica - si cea mai slabaa raza de lumina,
dandu-i astfel posibilitatea sa mai impresioneze o data celulele
fotoreceptoare din retina.
Asa se explica de ce, intr-un intuneric aproape complet, pisicile
vad totusi destul de bine: membrana reflectorizanta - aceea care
face ca ochii sa le straluceasca in intuneric le ajuta sa profite
de orice firicel de lumina, fie el cat de firav.
De ce isi tot flutura serpii limba lor infurcata, atunci
cand se deplaseaza? Ei bine, culeg informatii care ii ajuta sa se
orienteze. De fapt, ei „gusta" aerul: capteaza si analizeaza
particulele existente in aer si, astfel, isi formeaza o idee asupra
a ceea ce se gaseste in acel mediu.
La om, moleculele odorante din aer sunt „culese" cu ajutorul
mucoasei nazale; la serpi, aceasta colectare are loc cu ajutorul
limbii. Particulele captate pe
suprafata umeda a limbii sunt analizate apoi cu ajutorul unor
organe speciale - organele lui Jacobson - care transmit infomatia
la creier; iar aici, este transformata intr-o senzatie care ii
„spune" sarpelui ceva despre mediul in care se afla.
Unii fluturi de noapte sunt in stare sa simta
prezenta unorferomoni emisi de membri ai sexului opus. Mare
lucru! o sa ziceti. Doarchestia cu feromonii e valabila si la oameni,
dupa cate cunoastem din cercetari recente. Da, dar din cate stim
pana acum, noi, oamenii, trebuie sa stam destul de aproape unii de
alti ca sa percepem semnalele feromonale transmise de semenii
nostri. La om, mustatile sunt un caracter sexual secundar
masculin; la alte mamifere, insa, ceea ce numim noi „mustati"
reprezinta cu totul altceva: niste fantastic de sensibile si
eficiente organe de simt.
Cand animalul e in stare de veghe si mai ales atunci cand se
deplaseaza, perii lungi din jurul botului - numiti vibrize - se
misca intruna, iar semnalele captate de ele se integreaza intr-o
soi de harta a imprejurimilor, care ajuta mamiferele cu pricina sa
se orienteze chiar si pe intuneric.

Cum izbutesc, de plida, sobolanii, cu vederea lor slaba, sa se
orienteze prin canale si pivnite, pe intuneric? Cercetari foarte
recente au aratat ca ei pipaie neincetat suprafetele din jur cu
ajutorul vibrizelor, ca acestea vibreaza cu frecvente diferite,
specifice, in functie de lungimea lor si ca au o sensibilitate
extraordinara - percepand denivelari extrem de fine ale
suprafetelor - careia ii corespunde o capacitate la fel de
extraordinara a creierului de a analiza acesta avalansa de
informatii.

Aceasta colectie de simturi formidabile explica, probabil,
remarcabilul succes evolutiv al rozatoarelor (ele constituie
cel mai numeros grup de mamifere existent
astazi).
La om, mecanismul auzului, e in linii mari, urmatorul:
membrana timpanica vibreaza sub presiunea exercitata de undele
sonore; vibratiile sunt tranmise, prin urechea medie, prin
intermediul unui sir de trei oscioare - ciocanul, nicovala, scarita
- spre celulele din canalele urechii interne, celule inzestrate cu
cili (perisori microscopici) care se misca in ritmul vibratiilor si
transmit acest semnal la creier, unde el e descifrat, dand nastere
senzatiiilor auditive.
Dar cine zice ca pentru a auzi ai,
neaparat, nevoie de timpan? Exista si alte membrane
care pot juca rolul acestuia. De pilda, cateva mii de specii de
pesti folosesc, in locul membranei timpanice, vezica inotatoare
(ceea ce se numeste, popular, „basica" pestelui) a carei membrana
vibreaza sub influenta undelor sonore si transmite vibratiile la
urechea interna prin intermediul unui sir de oase micute, ce
alcatuiesc aparatul Weber.
Modul in care se orienteaza pasarile in timpul migratiei
ramane unul dintre marile mistere ale stiintei. Mai multe
explicatii au fost propuse in decursul timpului, cele mai larg
acceptate azi fiind cele care sustin ca pasarile se orienteaza cu
ajutorulcampului magnetic terestru.
O ipoteza indrazneata, de data recenta, sustine ca pasarile ar
percepe acest camp de forta printr-un soi de sinestezie. La om,
termenul de sinestezie desemneaza o asociere bizara de senzatii de
natura diferita - exista, de pilda, oameni care, la auzul unor
anumite sunete, vad anumite culori; evident, e o anomalie, rar
intalnita si inca prea putin studiata. Conform ipotezei mentionate,
pasarile ar „vedea" liniile campului magnetic terestru sub forma
unui desen suprapus peste peisaj, iar orientarea acestor linii le
indica directia ce trebuie urmata.
CITESTE SI:

# data[].attributes.attachment_link.description
Vedem destul de bine, auzim asa si asa, suntem capabili - ma rog, unii dintre noi, si dupa antrenament serios - sa recunoastem mirosurile a cateva mii de substante diferite (cu conditia sa fie in concentratii maricele), identificam numeroase gusturi si avem o sensibilitate tactila mare - cel putin la nivelul mainilor...

# data[].attributes.attachment_link.title
Interesting documentary about our senses

# data[].attributes.attachment_link.description
Access eLearning courses and interactive lessons developed with LIVRESQ

# data[].attributes.body
https://wordwall.net/ro/resource/7495543/ochiul

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Wordwall - Creează lecții mai bune mai repede

# data[].attributes.attachment_link.description
Diagramă etichetată - Glisează și fixează pinii în locul corect pe imagine.

# data[].attributes.attachment_link.title
Particularități ale organelor de simț la vertebrate - Particularități ale auzului

# data[].attributes.attachment_link.description
Timp de secole, fiziologii occidentali ne-au învăţat că suntem capabili să simţim, cu ajutorul receptorilor gustativi de pe limbă, 4 gusturi fundamentale: dulce, amar, acru şi sărat. Pe teoria acestor 4 şi numai 4 gusturi de bază s-a clădit toată ştiinţa gastronomică şi toată arta culinară a Occidentului. A trebuit să vină globalizarea – inclusiv culinară, deci culturală – pentru ca Vestul să înveţe şi altceva despre gusturi şi, treptat, să se apropie de o nouă înţelegere a senzaţiilor gustative. Iar noi cercetări arată că aventura descoperirii universului gustativ, departe de a se fi încheiat, e abia la început: nu numai că există mult mai multe tipuri de receptori decât se credea acum un veac, nu numai că gustul alimentelor este influenţat de o multitudine de percepţii legate de cu totul alte simţuri şi de stările psihice, dar şi gusturile fundamentale se arată a fi mai multe decât se crezuse, iar dulcelui, săratului, acrului şi amarului li s-au adăugat alte câteva gusturi ce se pretind esenţiale şi care complică înţelegerea a ceea ce înseamnă armonia gustativă a unui aliment.