# data[].attributes.body
1.      Jūs minējāt skolu izvēles brīvību. Kā Jūsu komanda plāno nodrošināt, ka visi skolēni uzzina par 14. jūnija notikumiem, ja tas nebūs obligāti?

Mēs uzskatām, ka efektīvāk ir uzticēties skolām un skolotājiem, kas jau šobrīd māca par padomju represijām vēstures stundās. Ne vienmēr obligāta piedalīšanās pasākumos nozīmē dziļāku izpratni. Skolēnus bieži vairāk iesaista radoši, skolai pielāgoti projekti un diskusijas, nevis visiem vienāds pasākumu formāts.

2.      Jūsu komanda runā par brīvprātību. Kā šī pieeja nodrošinās tolerances veicināšanu, ja daži skolēni varētu izvēlēties šo tēmu neapgūt?

Toleranci nevar piespiest ar obligātiem pasākumiem – tā rodas, attīstot domāšanu, empātiju un spēju kritiski analizēt vēsturi. Šīs vērtības veidojas ilgtermiņā, ne tikai vienā pasākumā. Skolotāji ir profesionāļi, kuri spēj ieviest šo tēmu arī bez stingra uzspieduma.

3.      Ja katra skola izvēlas pati savu pieeju, vai tas neradīs ļoti atšķirīgu zināšanu līmeni par šo valstiski svarīgo notikumu dažādās Latvijas vietās?

Zināšanu līmenis vienmēr būs atšķirīgs, taču tas nenozīmē, ka obligāts pasākums nodrošinātu kvalitatīvāku izglītību. Tieši pretēji – pārāk stingri uzlikti pasākumi var kļūt formāli un zaudēt jēgu. Labāk ir uzticēties izglītības profesionāļiem, kuri zina, kā šo tēmu padarīt nozīmīgu konkrētai skolēnu grupai.

# data[].attributes.body
Kā jūs plānojat nodrošināt, ka obligātie 14. jūnija atceres pasākumi skolās tiešām izraisa empātiju un pilsonisko apziņu, nevis kļūst par formālu, skolēnu neinteresējošu pienākumu līdzīgi kā obligātas rīta līnijas vai himnas dziedāšana, kur zūd jebkāda jēga?

# data[].attributes.body
Labdien, cienījamie debatētāji, klausītāji un žūrija! Es esmu noraidošās komandas trešais runātājs, un mans uzdevums ir apkopot mūsu nostāju un izgaismot apstiprinošās komandas vājās puses.

Lai arī apstiprinošā komanda runāja par empātijas un morālo vērtību audzināšanu, viņi nekonkrētā veidā pieņēma, ka obligātums pats par sevi garantē rezultātu. Taču viņi nepaskaidroja, kā šādu sistēmu valsts reāli finansēs, kā nodrošinās mācību satura ieviešanu visās skolās vai kā motivēs skolēnus piedalīties pasākumos, kas notiek vasaras brīvlaikā – 14. jūnijā –, kad neviena skola aktīvi nestrādā.

Mēs uzskatām, ka vēsturiskās atmiņas saglabāšana nedrīkst kļūt par formālu pienākumu. Latvijā jau šobrīd vēstures mācību standartos ir iekļauta informācija par PSRS okupāciju un deportācijām, tostarp 14. jūniju. Piemēram, 9. klasē un vidusskolā skolēni mācās par Otro pasaules karu, padomju režīmu, un tajā ietverta arī deportāciju tēma. Tātad – skolēni par to jau uzzina, un šī tēma nav ignorēta.

Turklāt, obligātie pasākumi nereti tiek uztverti kā “kārtējais pienākums”, nevis iespēja dziļi un patiesi izprast vēstures traģēdiju. Tieši tāpēc mēs uzsveram: brīvprātīgas iniciatīvas, piemēram, apmeklējumi Okupācijas muzejā, projekti kā “Sibīrijas bērni” vai sadarbība ar Latvijas Politiski represēto apvienību, ir efektīvāki, jo rada personīgu iesaisti.

Mūsu otrais arguments par skolēnu un skolu brīvību arī palika neatbildēts. Apstiprinošā puse neapsvēra, ka skolām jau tagad ir liels slogs – obligātie pasākumi, pārbaudes darbi, valsts eksāmi. Ja mēs ikvienu nozīmīgu vēstures dienu padarīsim par obligātu, kur paliks skolu iespēja radoši izvēlēties, ko un kā pieminēt? Varbūt kādā skolā jau notiek ļoti sirsnīgi 14. jūnija pasākumi, bet citā – fokusējas uz citām vēsturiskām tēmām. Šī dažādība nav problēma, bet spēks.

Noslēgumā – jā, 14. jūnijs ir traģisks un svarīgs. Bet vēsturisko apziņu veido izglītība, kas ir jēgpilna, nevis piespiesta. Mūsu komanda iestājas par saturīgu, brīvprātīgu pieeju, kurā vēstures piemiņa netiek mehāniski uzspiesta, bet veidojas kā patiesa vērtība.

Aicinu noraidīt šo priekšlikumu. Vēsturei ir jādzīvo cilvēkos – nevis papīros ar obligātas prasības nosaukumu.

Paldies par uzmanību!

# data[].attributes.body
Labdien ccienījamaie klausītaji, oponenti un komandas biedri.

Es esmu apstiprinošas komandas pirmā runātāja un šodien mūsu komanda aizstav tēzi:14. jūnija atceres pasākumiem jābūt obligātai skolas programmas sastāvdaļai.

1941. gada 14. jūnija naktī no Latvijas tika izsūtīti vairāk nekā 15 000 cilvēku — vīrieši, sievietes, bērni un  vēci cilvēki.Piespiedu kartā viņus aizveda uz Sibīriju un citiem attāliem reģioniem , daudzi deportēti gāja bojā no bada, sala vai smaga darba.Starp deportētiem cilvēkiem arī bija  Elza Štālberga viņa bija ievērojama latviešu skolotāja, publiciste un sabiedriskā darbiniece, arī Latvijas sieviešu nacionālās līgas biedre un aktīvi darbojās izglītības un sociālās palīdzības jomā.Vi ņas liktenis simbolizē šo deportāciju netaisnīgumu un parāda, kā totalitārs režīms spēj iznīcināt sabiedrības inteliģenci. Šī diena kļuva par vienu no traģiskākajiem brīžiem Latvijas vēsturē un šodien tiek pieminēta kā Komunistiskā genocīda upuru piemiņas diena.

Mūsu pirmais arguments ir:Šādu pasākumu iekļaušana skolās veicina toleranci un empātiju. Deportācijas skara ne tikai latviešus , bet arī ebrejus, krievus, poļus — cilvēkus no dažādām tautībām un sociālajiem slāņiem. Mācoties par viņu stāstiem , īpaši no tadiem projektiem kā “Sibīrijas Bērni” , skolēni sparatīs , ka totalitārais režīms bija nežēlīgs pret visiem.Šī izpratne palīdzēs attistīt empātiju un toleranci , ka arī audzināt pāaudzi kas cīnās pret netaisnību.

Mūsu komandas otrais arguments ir: Izglitības sistēma nodrošinā vienlīdzīgu zināšanu pieejamību.Skola ir galvēna vieta , kas var efektīvi veidot skolēnu sapratni par svarīgiem vēsturiskiem notikūmiem.Ja 14. jūnijs netiek iekļauts kā obligāts temats, ir risks, ka daudzi skolēni par to neko neuzzinās. Ģimenēs stāsti par deportācijam kļūva retāki , jo daudzi pārdzīvojušie ir miruši, bet izdzīvojušie ir veci un bieži nevēlas dalīties ar traumatiskajām atmiņām.Turpretī skolas, izmantojot mūsdienīgas metodes, piemēram, ekskursijas uz Okupācijas muzeju vai izglītojošos projektus, var padarīt šo tēmu saprotamu un emocionāli saistošu. Tas ļautu veidot kopīgu, visas sabiedrības izpratni par mūsu vēsturi.

Un mūsu treišais arguments ir:Pilsoniskās atbildības un morālo vērtību audzināšana.Mācoties par 14. jūnija deportācijām un rīkojot atceres pasākumus skolās, mēs varam palīdzēt skolēniem kļūt līdzjūtīgākiem, cienīt upurus un saprast, cik bīstams ir totalitārisms. Tas stiprina viņu atbildību kā pilsoņiem un māca pareizās vērtības.                                                                                                Mēs vēlamies, lai Latvijā aug zinoša, iecietīga, atbildīga paaudze, tāpēc 14. jūnija atcerei jākļūst par obligātu daļu skolā. Tas ir ieguldījums ne tikai mūsu vēsturiskajā atmiņā, bet arī nākotnē. Tāpēc mēs aicinām atbalstīt šo priekšlikumu.

Atbilde uz Vlada jautājumu

Paldies par jautājumu. Mēs piekrītam, ka piemiņai jābūt jēgpilnai, nevis formālai. Ja skolās izmanto emocionāli saistošas metodes, piemēram, dokumentālās filmas, vēstures liecinieku stāstus vai projektus, skolēni just empātiju. Obligāta iekļaušana programmā garantē, ka visi skolēni iegūst iespēju uzzināt par šo vēsturisko traģēdiju, nevis tikai tie, kuriem ir personiska interese.

Jautājums Danikam

Jūs minējāt, ka 14. jūnijs ir vasaras brīvlaikā — vai tas nozīmē, ka arī citas svarīgas vēsturiskas tēmas, kuras nesakrīt ar mācību datumiem, nevajadzētu mācīt skolā?

# data[].attributes.body
Labdien, debatētāji un klausītāji!

Es esmu noliedzošās komandas pirmais runātājs, un mūsu komanda uzstājas pret apgalvojuu, ka 14. Jūnija piemiņas diena būtu obligāti iekļaujama skolu izglītības programmā.

Mēs atzīstam, ka 14. Jūnijs ir nozīmīgs datums Latvijas vēsturē – tas ir brīdis, kad daudzi nevainīgi cilvēki tika izsūtīti uz Sibīriju. Tomēr mēs uzskatām, ka obligāta šīs dienas pieminēšana skolās nav nepieciešama un pat var būt neefektīva un nevēlama.

Mūsu komandas argumenti ir šādi:

Pirmais arguments – Obligāta 14. Jūnija iekļaušana mācību programmā var ierobežot skolu un skolēnu brīvību, liedzot viņiem iespēju pašiem izvēlēties atbilstošāko veidu, kā pieminēt traģiskos vēstures notikumus.

Otrais arguments – 14. Jūnijs notiek skolēnu vasaras brīvlaikā, tāpēc pasākumu organizēšana šajā dienā ir loģistiski sarežģīta un neefektīva.

Lai labāk saprastu mūsu nostāju, definēsim dažus jēdzienus:

Deportācija – piespiedu cilvēku izsūtīšana, pārvietošana no savas valsts citos attālos reģionos, piem., 1941. Gada 14. Jūnija deportācija.

Mūsuprāt, cieņa pret vēsturi nenozīmē piespiedu aktivitātes. Tieši otrādi – izpratne rodas brīvprātīgi, ar interesi un pašiniciatīvu.

Detaļas un piemērus sniegs nākamie runātāji.

Paldies par uzmanību!

Jūs minējāt, ka skolas ir vienīgā vieta, kur bērni var uzzināt par deportācijām. Bet vai tas neiet pretrunā ar jūsu minēto piemēru par Okupācijas muzeju un ģimenēm, kas liecina, ka ir arī citi informācijas avoti ārpus skolas?

Nē, tas, ka 14. Jūnijs iekrīt vasaras brīvlaikā, nenozīmē, ka par šo vai citiem vēsturiskiem notikumiem nevajag runāt skolā. Mūsu arguments nav par paša notikuma nozīmīgumu, bet gan par praktisko īstenojamību un efektīvu veidu, kā šo piemiņu saglabāt.

Piemēram, uzdevumos.lv 9. Klasei, Latvijas vēsturē, 3. Tematā, kuras nosaukums ir “2. Pasaules kara sākums. Padomju okupācija”, 5. Teorijā, ir nodaļa “Represijas un pretošanās režīmam”.

Kā arī, Skolā2030, 9. Klases nodaļā ir minēta tāda tēma. “Kas ir līdzīgs un kas – atšķirīgs nacionālsociālistu un padomju okupācijas režīmu ietekmei uz sabiedrību?” Kuras mērķis ir “Analizē totalitāro režīmu represiju upuru atmiņas un vēsturnieku pētījumus, veido pārskatu, salīdzinot dažādu iedzīvotāju grupu likteņus padomju

Okupācijas un nacistu okupācijas laikā”

Tātad mēs uzskatām, ka skolām jau ir iespējas un plāns, kad un kā par to runāt.

# data[].attributes.body
Labdien, cienījamie klausītāji, oponenti un komandas biedri!

Es esmu noraidošās komandas otrais runātājs, un šodien turpināšu pamatot, kāpēc mēs neatbalstām tēzi, ka 14. jūnija atceres pasākumiem jābūt obligātai skolas programmas sastāvdaļai.

Mūsu pirmais runātājs jau uzsvēra, ka obligātums šajā gadījumā apdraud mācību procesa elastību, skolēnu emocionālo labsajūtu un efektivitāti. Mans uzdevums šodien ir atsaukties uz apstiprinošās komandas argumentiem, tos apšaubīt un pastiprināt mūsu pozīciju.

Pirmkārt, apstiprinošā komanda uzsver, ka obligāta pieminēšana nodrošinās to, ka deportācijas netiks aizmirstas. Obligātums nerada cieņu vai izpratni – tas bieži rada vienaldzību vai pat pretestību.
Tieši brīvprātīgas iniciatīvas, kas iesaista skolēnus emocionāli un radoši, spēj radīt patiesu saikni ar šo tēmu. Mēs jau šodien redzam, ka daudzas skolas organizē projektus, ekskursijas un diskusijas bez obligātības – un tieši tur rodas patiesa izpratne.

Otrkārt, Apstiprinošā komanda apšauba brīvības nozīmi izglītībā, vaicājot: “Vai vēstures izpratne drīkst būt izvēles jautājums?”

Mūsu atbilde ir – nē, vēstures izglītībai jābūt pieejamai, taču veids, kā tā tiek pasniegta, gan nedrīkst būt mehāniski vienveidīgs.

Skolām ir dažādas pieejas, dažādi resursi, dažādi skolēni. Centralizēta, obligāta prasība tikai ierobežo skolotāju iespējas radoši un jēgpilni strādāt.

Vēsture nav tikai fakti, ko iekaļ – tā ir diskusija, jautājumu uzdošana, izpratnes veidošana. Un tas vislabāk notiek, kad tēma ir brīvprātīga un autentiski skolēnu un skolotāju iedzīvināta.

Treškārt, apstiprinošā komanda atzīst, ka 14. jūnijs ir vasaras brīvlaikā, bet piedāvā to pieminēt citā laikā.  Bet mēs atgādinām – vēl viena “obligāta tēma” mācību gada beigās, kad skolēni jau ir pārpildīti ar pārbaudes darbiem, ieskaitēm un nogurumu, ir formalitāte, nevis jēgpilna izpratne.
Un tad šī diena kļūs par “vēl vienu pienākumu”, ko skolēni “izvelk”, lai tiktu brīvībā.

Visbeidzot – apstiprinošā puse norāda, ka šī tēma ir par cilvēktiesībām un pilsoniskajām vērtībām. Mēs pilnībā piekrītam – tā ir svarīga tēma.
Taču mēs uzskatām, ka tieši tāpēc tā jāapgūst ar cieņu, jēgu un brīvprātīgu iesaisti, nevis ierakstot to kā obligātu punktu programmā.
Cieņu nevar uzspiest. Zināšanas nevar piespiest iegaumēt ar likumu.

Noslēgumā – mēs, noraidošā komanda, neiebilstam pret 14. jūnija pieminēšanu skolās.
Mēs iebilstam pret tās obligātumu.
Jo mēs ticam, ka vēsturiskās atmiņas var saglabāties tikai tad, ja tās ir patiesi izjustas, nevis mehāniski izpildītas.
Tāpēc mēs aicinām neatbalstīt tēzi par obligātu 14. jūnija iekļaušanu mācību saturā.
Dodiet skolām brīvību un uzticieties skolēnu sapratnei – un atmiņa dzīvos nevis programmā, bet sirdī.

Paldies par uzmanību.

# data[].attributes.body
Labdien, cienījamie klausītāji , oponenti un komandas biedri!

Es esmu apstiprinošās komandas otra runātāja, un šodien es turpināšu aizstāvēt mūsu tēzi: 14. jūnija atceres pasākumiem jābūt obligātai skolas programmas sastāvdaļai.

Mūsu pirmā runātāja jau uzsvēra, ka šāda iekļaušana veicina empātiju, nodrošina vienlīdzīgu zināšanu pieejamību un audzina pilsoniskās vērtības.

Mans uzdevums ir paplašināt mūsu komandas jau minētos argumentus un atbildēt uz oponentu iebildumiem, kā arī parādīt, kāpēc mūsu nostāja ir būtiska Latvijas izglītībai un nākotnei.

Pirmkārt, laikam ejot, tiešie deportāciju aculiecinieki kļūst arvien mazāk. Bez sistemātiskas izglītošanas skolās pastāv risks, ka šie notikumi tiks aizmirsti. Iekļaujot 14. jūnija atceri skolās, mēs nodrošinām, ka šī vēsturiskā pieredze netiek aizmirsta.

Otrkārt, Mācoties par deportācijām, skolēni attīsta spēju analizēt un kritiski izvērtēt vēsturiskos notikumus. Tas palīdz viņiem saprast, kā autoritārie režīmi ietekmē sabiedrību un kā novērst līdzīgu notikumu atkārtošanos nākotnē.

Oponenti apgalvoja, ka obligāta 14. jūnija pieminēšana ierobežo skolēnu un skolu brīvību. Bet jautājums ir: vai vēstures izpratne drīkst būt izvēles jautājums? Ja mēs šādas dienas atstājam tikai ģimenes ziņā, tad ļoti daudzi bērni par tām neko neuzzinās. Šodien daudzās ģimenēs vairs nav dzīvu liecinieku, un arī traumatiska pieredze bieži tiek klusēta. Skola ir vienīgā vieta, kur ikviens bērns var iegūt šīs zināšanas. Skolas programma jau satur obligātus tematus, piemēram, par holokaustu un Latvijas neatkarības atjaunošanu. Šie temati nav uzskatāmi par brīvības ierobežojumu, bet gan par nepieciešamu vēsturisko izglītību. Līdzīgi arī 14. jūnija deportāciju pieminēšana ir būtiska, lai skolēni izprastu totalitārisma sekas un mūsu valsts vēsturi.

Oponentu 2. arguments bija, ka 14. jūnijs iekrīt skolēnu vasaras brīvlaikā, padarot pasākumu organizēšanu sarežģītu. Tomēr vēsturiskās tēmas nav jāierobežo tikai ar konkrētiem datumiem. Skolas jau šodien piemin svarīgus notikumus arī pirms vai pēc faktiskajiem datumiem. Piemēram, Lāčplēša dienu atzīmē pirms 11. novembra brīvdienām. Tas pats attiecas uz 14. jūniju – atceres pasākumi var notikt maija beigās vai mācību gada noslēgumā, skola var apmeklēt Okupācijas muzeju, piedalities projektos vai rīkojot diskusijas. Svarīgākais ir nodrošināt, ka skolēni iegūst izpratni par šo vēsturisko notikumu, nevis precīzi ievērot datumu.

Noslēgumā gribu pateikt kāpēc šī tēma ir obligāti jāiekļauj skolu programmā Jo tā nav tikai vēsture. Tā ir cilvēktiesību mācība, pilsoniskā audzināšana, vērtību izkopšana un vēsturiskās atmiņas saglabāšana. Tā ir mūsu cieņa pret tiem, kas cieta. Un tā ir mūsu atbildība – lai tas nekad neatkārtotos.

Tāpēc mēs, apstiprinošā komanda, aicinām atbalstīt tēzi, ka 14. jūnija piemiņas dienai jābūt obligātai skolas izglītības sastāvdaļai. Tas ir nepieciešams mūsu vēstures apzināšanai, demokrātiskas sabiedrības uzturēšanai un jaunās paaudzes veidošanai. Paldies par uzmanību!

jautājums  Ričardam

Ja cieņa un izpratne par vēstures notikumiem rodas caur patiesu ieinteresētību, nevis piespiedu kārtu, kā jūs varat būt droši, ka obligātums nerada vienaldzību vai pretreakciju no skolēnu puses?

Atbilde uz Danika jautājumu

Ja mans iepriekšējais apgalvojums lika domāt, ka skolas ir absolūti vienīgais informācijas avots, tas bija pārāk kategorisks. kontekstā tika domāts, ka skola ir pamatots un visiem pieejams kanāls, kurš nodrošina strukturētu un pārbaudītu zināšanu pārraidi, īpaši tiem bērniem, no nesabiedriskas ģimenes, kur par vēsturi nerunā, var neko nemaz neuzzināt par 14. jūniju, ja skola to neizskaidros

# data[].attributes.body
Jūs runājat par cieņu un empātiju, bet vai šīs vērtības patiešām var attīstīt, ja skolēni tiek piespiesti piedalīties pasākumos, kuri viņiem šķiet formāli vai neinteresanti?

Atbilde: Skolēni ne vienmēr sākumā izprot tēmas nozīmi, bet mērķtiecīga, jēgpilna pieeja un skolotāju radošums var padarīt šos pasākumus par vērtīgu pieredzi. Arī citas tēmas sākumā var šķist attālas, līdz tās tiek izskaidrotas un sasaistītas ar cilvēciskiem stāstiem.

# data[].attributes.body
Labdien, cienījamā skolotāja, oponenti un klātesošie!

Mūsu komanda šodien aizstāvēja domu, ka 14. jūnija atceres pasākumiem jākļūst par obligātu skolu programmas daļu, lai saglabātu vēsturisko atmiņu. Mēs to pamatojām ar trīs svarīgiem iemesliem: pirmkārt, tas veicinās toleranci un līdzjūtību, mācot par dažādo upuru pieredzi; otrkārt, nodrošinās visiem skolēniem vienlīdzīgu piekļuvi šīm svarīgajām zināšanām; un treškārt, tas audzinās pilsonisko atbildību un stiprinās morālās vērtības jaunajā paaudzē.

Šajās debatēs kļuva skaidras divas galvenās domstarpības. Pirmkārt, jautājums par obligātumu, salīdzinot ar izvēles brīvību un iespējamo formālismu. Noraidošā komanda, Ričards un Daniels uztraucās, ka obligāta prasība varētu mazināt skolēnu interesi un būt emocionāli grūta. Tomēr, kā mūsu komandas otrā runātāja Sofija skaidri parādīja, runa ir par pamatzināšanām par mūsu tautas smago, bet svarīgo vēstures posmu. Mēs nevaram paļauties uz nejaušību vai katras ģimenes vēlmi, lai nodrošinātu, ka visi jaunieši saprot 14. jūnija deportāciju iemeslus, sekas un cilvēcisko pusi. Okupācijas muzeja dati liecina, ka tika deportēti aptuveni 15 000 cilvēku, ieskaitot vairāk nekā 2400 bērnu līdz 10 gadu vecumam – šie skaitļi vien parāda, kāpēc šo tēmu nevar atstāt tikai brīvai izvēlei. Obligāta iekļaušana nenozīmē vienādas un garlaicīgas metodes. Tieši pretēji, tā dod skolotājiem iespēju un pienākumu šo tēmu pasniegt saprātīgi un interesanti, izmantojot tādus materiālus kā projekts "Sibīrijas Bērni" vai UNESCO ieteikumus par vēstures mācīšanas lomu.

Otrā lielā domstarpība bija par to, kā šo visu īstenot, īpaši tāpēc, ka 14. jūnijs ir vasaras brīvlaikā. Daniels pareizi norādīja uz šo grūtību. Taču, kā Sofija jau teica, un ko es gribu vēlreiz uzsvērt – mūsu doma ir par obligātu tēmas iekļaušanu skolu programmās, nevis par to, ka visiem skolēniem obligāti jābūt klāt kādā pasākumā tieši 14. jūnijā. Mācīšana, sarunas, projektu nedēļas, klases stundas vai muzeju apmeklējumi, piemēram, ar programmas "Latvijas skolas soma" palīdzību, kas katru semestri iesaista vairāk nekā 230 000 bērnu, var notikt mācību gada laikā. Noraidošā komanda, lai arī runāja par šo grūtību, tomēr nepateica, kā nodrošināt, ka šī svarīgā vēstures daļa sasniedz katru skolēnu, ja mēs to atstājam tikai brīvai izvēlei vasarā.

Gribu arī atgādināt, ko dzirdējām jautājumos un atbildēs. Noraidošā komanda piekrita, ka vēstures mācīšana attīsta kritisko domāšanu un pilsonisko aktivitāti.. Tomēr viņu teiktais par to, ka obligātums ir slikts, īsti nesaskan ar šo atziņu. Ja mēs vēlamies zinošus un aktīvus pilsoņus, tad pamatzināšanām par mūsu valsts svarīgākajiem notikumiem ir jābūt pieejamām visiem.

Tagad es varu secināt, ka mūsu komanda ir skaidri un ar piemēriem pierādījusi, ka 14. jūnija atceres notikumu obligāta iekļaušana skolu programmās ir nepieciešams un svarīgs solis. Tas ne tikai saglabās vēsturisko atmiņu, bet arī veidos tolerantāku, zinošāku un pilsoniski atbildīgāku nākamo paaudzi. Mēs esam parādījuši, ka mūsu piedāvātie ieguvumi – lielāka tolerance, vienlīdzīga piekļuve zināšanām un stiprākas vērtības – ir daudz svarīgāki par oponentu minētajām grūtībām, kurām ir iespējams atrast risinājumus. Tāpēc mēs paliekam pie sava viedokļa un aicinām jūs atbalstīt mūsu rezolūciju.

Paldies par uzmanību!