# data[].attributes.headline
План проекту

# data[].attributes.subject
План проекту

# data[].attributes.headline
Посилання веб

# data[].attributes.subject
Посилання веб

# data[].attributes.headline
Посилання друк

# data[].attributes.subject
Посилання друк

# data[].attributes.attachment_link.title
Вивчення історії Англії

# data[].attributes.headline
Текстовий документ

# data[].attributes.subject
Текстовий документ

# data[].attributes.attachment_link.title
Вивчення історії Англії

# data[].attributes.attachment_link.title
Вивчення історії Англії

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
До приходу римлян територію майбутньої Англії населяли кельтські племена, зокрема бритти. Вони займалися землеробством, ремеслами та мали власну культуру й релігію, в якій значну роль відігравали друїди.

Кельти жили в укріплених поселеннях та вели війни між собою. Вони мали контакти з Європою, зокрема з Галлією (сучасна Франція), а також зазнавали впливу середземноморських цивілізацій.

У 43 році н.е. римський імператор Клавдій почав вторгнення до Британії. Римляни швидко завоювали південні та центральні території, встановили військові гарнізони та побудували міста (Лондініум, Верулам, Камулодунум).

Британія стала римською провінцією, в якій розвивалася інфраструктура - будувалися дороги, акведуки, укріплення. Найвідомішою спорудою того часу став Вал Адріана, зведений у II столітті для захисту від північних племен - піктів і скоттів.

Однак у V столітті Римська імперія ослабла через внутрішні кризи та зовнішні загрози, і римські легіони залишили Британію. Місцеві мешканці залишилися без захисту перед варварськими набігами.

Після відходу римлян на британські острови почали переселятися германські племена - англи, сакси та юті. Вони прибули з територій сучасної Данії, Німеччини та Нідерландів.

Спочатку їх наймали як військових союзників, але згодом вони почали захоплювати території та витісняти місцеві кельтські народи. Британці чинили опір, імовірно, саме в цей час з'явився легендарний король Артур, який у кельтських міфах виступає як захисник Британії від саксів.

Англосакси утворили кілька королівств, які пізніше стали основою Англії:

До VII століття Британія остаточно перетворилася на англосаксонську територію.

У 597 році до Англії прибув святий Августин, якого Папа Римський відправив для християнізації місцевих племен. Він заснував Кентерберійську архієпископію та розпочав процес навернення англосаксів у християнство.

До кінця VII століття християнство стало основною релігією, що сприяло культурному розвитку та зв'язкам із Європою.

Англосаксонські королівства часто воювали між собою, але іноді деякі з них здобували тимчасове панування. Наприклад, у VIII столітті Мерсія була наймогутнішим королівством, правитель Оффа побудував Оффин Вал для захисту від валлійців.

Наприкінці VIII століття Англія зазнала перших нападів вікінгів - скандинавських воїнів із Норвегії та Данії. У 793 році вони напали на монастир у Ліндісфарні, що стало початком епохи вікінгів. Протягом IX століття вікінги почали не лише грабувати, а й захоплювати території. Вони створили "Велике язичницьке військо" , яке у 865 році висадилося в Англії та підкорило значну частину країни. Одним із найвидатніших правителів Англії того часу став король Вессексу Альфред Великий. Він:

Організував оборону проти вікінгів.

Виграв вирішальну битву при Едінгтоні у 878 році.

Уклав мир із вікінгами, визначивши межу між англосаксонською територією та землями під владою вікінгів (Данелаг).

Запровадив реформи в освіті та правовій системі.

Його правління заклало основу для майбутнього об'єднання Англії. Після смерті Альфреда Великикого його нащадки продовжили боротьбу за єдність країни. У 927 році король Етельстан об'єднав усі англосаксонські королівства та вигнав вікінгів, ставши першим королем усієї Англії.У X столітті Англія зміцніла, королі Едмунд I, Едгар Мирний та Етельред Нерозумний продовжували боротьбу з вікінгами та зміцнювали королівську владу.

# data[].attributes.attachment_link.title
Вивчення історії Англії

# data[].attributes.attachment_link.description
До приходу римлян територію майбутньої Англії населяли кельтські племена, зокрема бритти. Вони займалися землеробством, ремеслами та мали власну культуру й релігію, в якій значну роль відігравали друїди. Кельти жили в укріплених поселеннях та вели війни між собою. Вони мали контакти з Європою, зокрема з Галлією (сучасна Франція), а також зазнавали впливу середземноморських цивілізацій.

# data[].attributes.headline
Інтелектуальна карта

# data[].attributes.subject
Інтелектуальна карта

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Гудзенко Наталія

# data[].attributes.attachment_link.title
Англія - Мыслительная карта

# data[].attributes.attachment_link.description
Ранній Новий Час, Британська імперія, ХХ-ХХІ століття, Аналіз історії, Давня Британія, Середньовічна Англія, Династія Тюдорів, Відновлення монархії (Карл II)…

# data[].attributes.headline
Війна Троянд та протистояння Йорків і Ланкастерів

# data[].attributes.subject
Війна Троянд та протистояння Йорків і Ланкастерів

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Історія На Карті

# data[].attributes.attachment_link.title
Історія Англії: Війна Троянд та протистояння Йорків і Ланкастерів

# data[].attributes.headline
Велика Британія та її колонії

# data[].attributes.subject
Велика Британія та її колонії

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Історія На Карті

# data[].attributes.attachment_link.title
Велика Британія та її колонії: історія захоплення світу (Перша частина)

# data[].attributes.headline
Англосаксонське захоплення Британії

# data[].attributes.subject
Англосаксонське захоплення Британії

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Історія На Карті

# data[].attributes.attachment_link.title
Англосаксонське захоплення Британії

# data[].attributes.headline
Англо-французьке протистояння

# data[].attributes.subject
Англо-французьке протистояння

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Історія На Карті

# data[].attributes.attachment_link.title
Столітня війна: Англія проти Франції

# data[].attributes.headline
Останнє піднесення імперії

# data[].attributes.subject
Останнє піднесення імперії

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Історія На Карті

# data[].attributes.attachment_link.title
Велика Британія та її колонії: останнє піднесення імперії (Друга частина)

# data[].attributes.headline
Єлизавета II

# data[].attributes.subject
Єлизавета II

# data[].attributes.attachment_link.title
Le premier portrait officiel d’Elizabeth II en 1952

# data[].attributes.attachment_link.description
Voeux 2019 de la reine de Danemark C’est le soir de la Saint-Sylvestre que la reine Margrethe de Danemark s’adresse à la population pour présenter ses voeux. Lire plus… Les bijoux de « couleurs » de la duchesse de Cambr La reine Elizabeth II a déjà mis à disposition de la duchesse de Cambridge des parures et …

# data[].attributes.headline
Англосаксонське завоювання Британії

# data[].attributes.subject
Англосаксонське завоювання Британії

# data[].attributes.headline
Лондон хх-ххі століття, Англія

# data[].attributes.subject
Лондон хх-ххі століття, Англія

# data[].attributes.headline
Англія наприкінці XIX - на початку XX

# data[].attributes.subject
Англія наприкінці XIX - на початку XX

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Наприкінці XIX ст. Англія пережила найбільш тривалу і тяжку кризу, що з 1873 р. охопила промисловість, сільське господарство, торгівлю, фінанси. Впродовж 1870-1914 рр. вона втратила світову промислову монополію. Загальне промислове виробництво країни за цей час подвоїлося (але в світі воно зросло у чотири рази). Замість третини світової індустріальної продукції (як було раніше) на частку Англії припадала тепер лише сьома частина.

На початку 80-х рр. її обігнали США, на початку XX ст. - Німеччина. Англійські товари втратили конкурентоспроможність у змаганні з німецькими і американськими. Однак Англія ще займала перше місце у світі за обсягом вивезення капіталу. її торговельний флот залишався світовим перевізником (половина американських товарів перевозилася англійськими суднами), вона мала наймогутніший військово-морський флот. Англійський фунт стерлінгів залишався світовою розрахунковою валютою.

При владі, змінюючи одна одну, перебували Ліберальна (віги) чи Консервативна (торі) партії. Ліберальна партія на чолі з Уїльямом Бенджаміном Гладстоном і Консервативна партія на чолі з Дізраелі обстоювали інтереси великого капіталу, крім того, консерватори також представляли інтереси великих землевласників. Намагаючись залучити на свій бік масового виборця, ліберали були змушені здійснювати соціальні реформи. Консерватори основну увагу приділяли зовнішній політиці, хоч і вдавалися інколи до обмеженого соціального реформування.

За ліберальних урядів Гладстона було збільшено державне фінансування початкової освіти, запроваджено іспити при вступі на державну службу, а також парламентську реформу: парламентські вибори стали таємними, а закон 1884 р. розширив коло виборців. Консерватори у відповідь скасували заборону на страйкові пікети, урівняли в правах робітників і підприємців перед судом, заборонили працювати дітям до 10 років тощо.

Як консерватори, так і ліберали здійснювали активну колоніальну політику. Консервативний уряд Солсбері встановив контроль над Суецьким каналом, направив війська на о. Кіпр, вів війну проти бурських республік - Трансваалю і Оранжевої вільної держави, в 60-ті рр. проти Афганістану, завершив загарбання Бірми, Малаккського півострова, Судану. За ліберального уряду Гладстона було окуповано Єгипет, розпочато війну в Судані, захоплено Уганду.

Колоніальна експансія Англії стала причиною англо-бурської війни (1899-1902). Бури, нащадки голландців, які переселилися у Південну Африку, підкорили місцеве населення і понад два десятиріччя чинили опір англійцям. Відкриття тут покладів золота підштовхнули Англію до підготовки агресії проти бурів. Бури, переконавшись у безпосередній загрозі їхній незалежності, оголосили війну Англії, однак сили були нерівні і 1902 р. бури були змушені підписати мирний договір, за яким Трансвааль і Оранжева вільна держава стали англійськими колоніями. Згодом вони були об'єднані з іншими англійськими колоніями в Південно-Африканський союз, що став англійським домініоном1.

Серед внутрішніх проблем найгострішою була ірландська. У 60-80-ті рр. в Ірландії посилився національно-визвольний рух. Ірландська буржуазія висунула програму самоврядування (гомрулю) для Ірландії в межах Британської імперії. В Ірландії розпочався рух непокори. Ірландська фракція в палаті громад проводила обструкцію діяльності англійського парламенту. На початку 1886 р. ліберальний кабінет Гладстона розробив поміркований план гомрулю: в Ірландії створювався місцевий парламент, але найважливіші питання внутрішньої політики мав вирішувати Лондон. Проте й така поміркована поступка наштовхнулась в Англії на рішучий опір. Навіть серед лібералів відбувся розкол. Уряд Гладстона пішов у відставку.

Монополізація виробництва в Англії призводила до посилення експлуатації робітників і загострення соціальних проблем. Організатором руху робітників за поліпшення їхнього економічного становища були тред-юніони, що об'єднували висококваліфікованих робітників. Посилилася також боротьба неорганізованих робітників (мітинги та демонстрації безробітних, страйки робітників сірникових фабрик, газових заводів Лондона, лондонських докерів). У країні формувався "новий юніонізм" - тред-юніони низькооплачуваних, некваліфікованих робітників. 1893 р. виникла незалежна від тред-юніонів Робітнича партія, що вела боротьбу за обрання в палату громад представників робітничого класу.

Підприємці вирішили послабити вплив тред-юніонів. 1900 р. під час страйку на залізниці долини Тафф залізнична компанія подала в суд на залізничників, вимагаючи виплати збитків, що їх компанія зазнала від страйку. Інші компанії почали наслідувати приклад залізничної компанії. Тоді за рішенням Конгресу тред-юніонів на конференції було засновано Комітет робітничого представництва для проведення в парламент робітничих депутатів, щоб вплинути на законодавство країни і спинити наступ підприємців. 1906 р. Комітет був перейменований у Лейбористську партію.

З метою послаблення соціальної напруженості міністр економіки Ллойд Джордж (уряд лібералів) вніс 1909 р. законопроект про максимальний вік виходу на пенсію - 70 років, запровадження матеріальної підтримки бірж праці безробітних, соціальне забезпечення у разі хвороби, інвалідності тощо. Законопроект було затверджено. Проте соціальне маневрування Ллойд Джорджа не дало помітних результатів. Конфлікти робітників з підприємцями тривали: у 1911-1912 рр. страйкували шахтарі, докери, моряки, залізничники, які вимагали підвищення заробітної плати, визнання профспілок, 8-годинного робочого дня.

Не прийшло заспокоєння і в бунтівну Ірландію. Ліберальний уряд, який залежав від голосів ірландських депутатів, у палаті громад прийняв законопроект про гомруль Ірландії, що передавав усі місцеві справи під контроль ірландського парламенту (за умови керівництва Лондоном зовнішньою політикою, армією, поліцією, \ фінансами, податками). Противники проекту вимагали, щоб до складу майбутньої ірландської держави не входив Ольстер - північна частина острова, де концентрувалися найрозвинутіші промислові центри. їхні прихильники створили в Ольстері збройні загони, які підтримала англійська реакція. Проте офіцери англійських військових частин, які отримали на початку 1914 р. наказ відправитися в Ольстер, щоб навести там порядок, відмовилися виконати наказ. Ліберальний уряд пішов на поступки бунтівним офіцерам. Перша світова війна фактично стала приводом для відстрочки закону про гомруль.

На початку XX ст. міжнародні позиції Англії погіршилися. В умовах загострення боротьби імперіалістів за ринки й колонії було поставлене питання про їхній переділ, що загрожувало насамперед Англії як найбільшій колоніальній державі. Різко погіршилися англо-німецькі відносини, посилилося військово-морське суперництво обох держав, торговельна конкуренція, боротьба за колонії.

До кінця XIX ст. Англія здійснювала політику "блискучої ізоляції": керівництво країни вважало, що суперечності між континентальними державами гостріші, ніж між Англією та її суперниками з континентальної Європи. Через це у разі конфлікту з Росією чи Францією Англія могла розраховувати на підтримку Німеччини чи Австро-Угорщини, а тому вона не відчувала потреби зв'язувати себе союзними зобов'язаннями, що можуть втягнути її у війну за чужі інтереси.

Розпалюючи суперечності між великими державами, Англія забезпечувала собі свободу дій. Острівне положення і могутній морський флот гарантували від нападу на її територію з боку будь-кого. Необхідність боротьби проти свого головного конкурента - Німеччини - змусила Англію відмовитися від попередньої політики і формувати блоки з іншими державами.

1904 р. Англія і Франція досягли угоди з основних колоніальних проблем: Франція припиняла протидію Англії в колоніях, зокрема в Єгипті, а Англія визнавала за Францією право на загарбання Марокко. 1907 р. було підписано англо-французьку угоду, що дістала назву Антанти. Англія та Росія поділила сфери впливу в Ірані, Афганістані та Тибеті. Це зробило можливим англо-російське співробітництво проти Німеччини.

За наявності франко-англійської угоди, угод між Англією й Росією завершувалося створення англо-франко-російського союзу - Антанти. Загалом Антанта як військовий союз сформувалася лише під час Першої світової війни.
Література

1. Архипов Дмитрий Борисович. Краткая всемирная история. Наукометрический анализ / РАН; Институт аналитического приборостроения. - С. Пб.: Наука, 1999. - 189с.

2. Белоножко Сергей Владимирович, Бирюлев Илья Михайлович, Давлетов Александр Рашидович, Космина Виталий Григорьевич, Нестеренко Людмила Алексеевна, Турченко Федор Григорьевич. Всемирная история. Новое время. 9 класс: Учебник для сред. общеобразоват. заведений - 2-е изд. - К.: Генеза, 2002.

3. Всемирная история: Великая Французская революция / И. А. Алябьева (ред. кол.). - Минск: Харвест, 2001. - 512с.

4. Баландин Рудольф Константинович. Всемирная история: 500 биогр.: Знаменитые правители, полководцы, нар. герои, мыслители и естествоиспытатели, политики и предприниматели, изобретатели и путешественники, писатели, композиторы и художники всех времен и народов / Р. К. Баландин. - М.: Современник, 1998. - 315

5. Всемирная история: Возрождение и Реформация / И. А. Алябьева (ред. кол.). - М.; Минск: АСТ, 2000. - 1000с.

6. Всемирная история: Учебник для студ. вузов / Георгий Борисович Поляк (ред.), Анна Николаевна Маркова (ред.). - М.: Культура и спорт, 1997. - 496с.

# data[].attributes.attachment_link.title
Англія наприкінці XIX - на початку XX ст. Реферат

# data[].attributes.attachment_link.description
Наприкінці XIX ст. Англія пережила найбільш тривалу і тяжку кризу, що з 1873 р. охопила промисловість, сільське господарство, торгівлю, фінанси. Впродовж 1870-1914 рр. вона втратила світову промислову монополію. Загальне промислове виробництво країни за цей час подвоїлося (але в світі воно зросло у чотири рази).

# data[].attributes.headline
Середньовічна Англія

# data[].attributes.subject
Середньовічна Англія

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1. Англосаксонське завоювання

Від кінця І до кінця IV ст. Британія була провінцією Римської імперії (крім північної частини сучасної Шотландії). Римляни побудували тут міста і фортеці, але переселенців з теплої Італії було обмаль. У 407 р. римські війська залишили острів, бо змушені були захищати кордони Італії від варварів, і римо-британські зв'язки фактично припинилися. Римська культура у Британії почала занепадати. Вожді місцевих кельтських племен вели міжусобну боротьбу. Від середини V ст. розпочалося масове вторгнення на територію Британії англосаксонських завойовників. Походили ці північно-західні германські племена із земель між Ельбою і Рейном (сучасна Німеччина) - сакси з Ютландського півострова (сучасна Данія) - англи та юти. Спершу завойовники захопили південно-східне узбережжя Британії, а потім почали просуватися вглиб острова. Вони знищували кельтів або перетворювали їх на залежних людей, обкладали даниною. Племена бриттів зберегли незалежність лише на заході (півострови Вельс та Корнуол), на півночі (Шотландія) та на сусідньому острові Ірландія. Частина кельтів переселилася на континент, до Галлії, на півострів Арморика (згодом Бретань).

Захопивши Британію, завойовники утворили сім королівств. Королівствами англів були Останглія, Мерсія і Нортумбрія; саксів -Ессекс, Вессекс, Сассекс; ютів - Кент. Германські племена не мали спільної мови, але поступово поширився і почав переважати діалект англів з Мерсі. Мову, якою розмовляли завойовники, почали називати англійською, а саму країну - Англією. Підкорене населення і завойовники поступово злилися в один народ, який назвали англосаксами. У результаті англосаксонського завоювання Британія перетворилася в Англію: кельтів було знищено або поневолено, римська культура і звичаї зникли.

2. Нормандське завоювання Англії

У боротьбі проти данців англосаксам допомагало герцогство Нормандія, що існувало на узбережжі Північної Франції. Воно було засноване 911 р. на землях, захоплених у Французького королівства норманським ватажком герцогом Ролланом. Нормани (французи називали їх нормандцями) прийняли християнство, засвоїли французьку мову і перетворили свої володіння у найсильніше герцогство на півночі Франції.

У 1066 p., скориставшись смертю короля Англії, герцог Нормандії Вільгельм вирішив захопити англійський престол. Приводом до завоювання став заповіт англосакського короля, якому нормандський герцог доводився родичем. У ньому йшлося про те, що Вільгельм - спадкоємець англійського престолу. Восени 1066 р. велика армія герцога вторглася в Англію.

14 жовтня 1066 р. у битві під Гастінгсом Вільгельм розбив англійську армію, очолювану новим королем Гарольдом. Король загинув у бою. Армія нормандського герцога вступила в Лондон, де 25 грудня 1066 р. він був коронований на англійського короля Вільгельма І Завойовника (1066-1087).

Після цього почався період підкорення Англії нормандцями. Англосакська знать і селяни підіймали проти нових загарбників повстання, які жорстоко придушувалися. Квітучі землі перетворювалися в пустелі.

Більшість англосакської знаті у результаті цих повстань позбулася своїх володінь. Їх отримали французько-нормандські загарбники, а король Вільгельм став найбільшим землевласником у країні, водночас надаючи землі своїм прибічникам - баронам.

Король і барони вкрили всю Англію кам'яними замками. У самому Лондоні, на березі Темзи, було збудовано похмурий королівський замок Тауер, що став символом влади нових володарів країни.

Отже, внаслідок нормандського завоювання в Англії посилилася королівська влада і почалося становлення централізованої держави.

3. Династія Плантагенетів

Плантагенети - королівська династія в Англії в 1154-1399 роках. Засновник династії Генріх II, граф Анжуйський. Під владою Генріха II і його найближчих наступників перебували окрім Англії, великі землі у Франції. Англія стала таким чином частиною великої держави Плантагенетів. Однак більша частина французьких земель була втрачена Плантагенетами на початку ХIII століття. При Плантагенетах в Англії відбувався процес державної централізації, що призвів до утворення станової монархії з становим представництвом - парламентом, який вперше був скликаний у 1265 році. В інтересах англійських феодалів Плантагенети вели війни: у другій половині ХІІ століття почалося завоювання Ірландії, в 80-х роках ХІІІ століття був завойований Уельс, в 1296-1314 роках здійснено невдалу спробу завоювання Шотландію. При Плантагенетах Англія вступила в Столітню війну. У 1381 році при Річарда II більша частина Англії була охоплена потужним повстанням під керівництвом Уота Тайлера. У 1399 році Річард II був позбавлений влади і влада перейшла до династії Ланкастерів.

1154 - 1189 Генріх II

1189-1199 Річард I Левове Серце

1199 - 1216 Іоанн Безземельний

1216 - 1272 Генріх III

1272 - 1307 Едуард I

1307 - 1327 Едуард II

1327 - 1377 Едуард III

1377 - 1399 Річард II

4. Заснування англійського парламенту

Новим королем Англії барони визнали малолітнього сина Іоанна - Генріха ІІІ (1216 - 1272 рр.). Слабкий та безхарактерний Генріх ІІІ завжди перебував під чиїмось впливом: спочатку неповнолітнім королем керували барони, а після одруження він потрапив під вплив родичів своєї дружини-француженки. Він роздавав іноземцям посади і землі, викликаючи цим обурення англійських баронів. Міщани, рицарі, вільні селяни також були невдоволені засиллям королівських чиновників і суддів. Навесні 1258 р. король зажадав від баронів, попри неврожай і голод у країні, третину їхніх доходів на авантюру із завоювання Сицилійського королівства. Тоді барони категорично відмовили королю у грошах і зібрали "скажену раду", яка, по суті, перебрала владу. Але панування баронів не влаштовувало інші прошарки населення. Рицарі, міщани і селяни почали виступати проти баронів. Англію охопила громадянська війна - це війна між громадянами однієї держави, які дотримуються протилежних поглядів, яких неможливо примирити. На бік невдоволених пануванням ради перейшла і частина баронів. Очолив рицарів, міщан і баронів, які продовжили боротьбу проти короля і ради, Сімон де Монфор, граф лестерський. Навесні 1264 р. він розбив королівську армію, захопив у полон Генріха ІІІ та його старшого сина Едуарда. На деякий час він став правителем країни - лордом-протектором. 20 січня 1265 р. у Вестмінстері Сімон де Монфор вперше зібрав раду, на яку, окрім представників вищої духовної та світської знаті, запросив по два рицарі від кожного графства і двох міщан від кожного великого міста. Рицарів обирали всі вільні платники податків графства, а міщан - органи самоуправління міст. Ця рада дістала назву "парламент" (від франц. parler - говорити). Так, уперше в середньовічній Західній Європі виник станово-представницький орган влади (Генеральні штати у Франції виникли 1302 р.).

Перемога над королем не припинила громадянської війни: вона, навпаки, спалахнула з новою силою. Селяни громили маєтки прибічників короля, відмовлялися працювати на баронів. Налякана розгортанням війни більшість баронів перейшла на бік принца Едуарда, який, після втечі з полону, став організатором сил короля. Військо Монфора було розбито, він загинув у бою. Владу короля Генріха ІІІ було відновлено. Однак за роки громадянської війни і король, і барони переконались у необхідності зважати на інтереси інших верств населення. Тому головним наслідком громадянської війни стало виникнення в Англії станово-представницького органу - парламенту.

Остаточно сформувався парламент у роки правління Едуарда І (1272 - 1307 рр.). За своєю структурою англійський парламент відрізнявся від французьких Генеральних штатів. У другій половині XIII - на початку XIV ст. в основному сформувалися основні права англійського парламенту. З 1295 р. парламент в Англії став збиратися систематично. Парламент мав право затверджувати податки і видавати закони. У 1343 р. англійський парламент розділився на дві палати. Верхня палата називалася палатою лордів і складалася з духовних лордів (архієпископів, єпископів та абатів) і світських лордів - баронів. До нижньої палати - палати громад - входили рицарі від графств і міщани. Вільні селяни та бідні міщани у парламенті представлені не були, а залежним селянам взагалі було заборонено брати участь у виборах. Англійський парламент мав більший вплив на державне життя, ніж Генеральні штати у Франції. Він став тим органом, де висловлювалися погляди представників різних верств населення, а також місцем мирного узгодження різних конфліктів, що виникали у країні.

Отже, у XIII - XIV ст. в Англії сформувалася централізована держава у вигляді станової монархії.

Повстання Уота Тайлера (1381р.) - найбільше в середньовічній Англії селянське повстання. Керівниками були Уот Тайлер і Джон Болл. Повстання охопило більшість графств.

Після епідемії 1348, відомої під назвою "Чорна смерть" чисельність населення знизилася за середньовічними підрахунками на одну третину. Сільське господарство занепало. Нікому було засівати і збирати врожай. Ціни підвищилися вдвічі. Послідували вимоги більш високої оплати праці. Сільська громада, де сім'ї селян звикли з покоління в покоління жити на одній землі, почала розпадатися. Частина селян тікає в міста, стає найманими робітниками. Починає впроваджуватися новий тип земельного тримання: здача в оренду землі, худоби, інвентарю, що було важливою сходинкою на шляху до капіталістичного сільського господарства. Але лорди спробували повернути собі старі позиції, тому тепер їм доводилося рахуватися з більш вільними селянами і найнятими робітниками. Ця ситуація породила Велике Селянське повстання 1381 року.

Селяни були обурені новим податком, який вводився для продовження війни проти Франції. Заворушення охопило майже половину Англії. На чолі його став Уот Тайлер. У 1381 р. повсталі вступили до Лондона. Вони, вірячи в "доброго короля", прагнули розказати йому про утиски з боку сеньйорів і передати свої вимоги. Молодий король Річард II виграв час, майстерно зігравши роль захисника простого люду. Під час чергових переговорів Уота Тайлера було вбито. Селяни, втративши ватажка, були в розпачі, а королівські загони роз'їхалися країною, караючи учасників повстання.

5. Війна Червоної та Білої троянд

Поразка у Столітній війні викликала політичну кризу династії Ланкастерів, що доступилася до влади 1399 р. Опозицію проти них очолив герцог йоркський Річард. Він вирішив скористатися з того, що Генріх VI був несповна розуму, а владу в країні тримала його дружина Маргарита Анжуйська. У 1455 р. Річарда оголосили регентом королівства, хоч у Генріха VI був син. Такий поворот подій не влаштовував родину Ланкастерів, яка не бажала поступатися Йоркам. Зрештою, палацові інтриги переросли у відкриті збройні сутички між прихильниками двох родин і у громадянську війну, що дістала назву Червоної (елемент герба Ланкастерів) та Білої (елемент герба родини Тюдорів, що започаткувала після війни нову династію) троянд. На початку війни успіх був на боці Ланкастерів. У 1480 р. під час однієї з битв військо Річарда було розбите, а сам він загинув. Проте вже наступного року син Річарда за підтримки могутнього графа Уоріка став королем Едуардом IV (1461 - 1483 рр.). Королева Маргарита з сином утекла до Франції, а божевільний Генріх VI, покинутий усіма, блукав Англією в супроводі свого духівника, поки його не посадили в Тауер.

Едуард, ставши королем, відібрав усі землі в Ланкастерів та їхніх прихильників. Роздаючи ці володіння, він створив покірну собі нову знать. Також він сприяв розвиткові торгівлі, особливо міжнародної, проте за це вимагав від купців і банкірів усіляких подарунків і позичок, які не повертав. З парламентом у нього справи на склалися, і тому він скликав його рідко і з неохотою. Політика Едуарда IV викликала невдоволення навіть у його прихильників. Граф Уорік, посварившись із ним, утік до Франції, де уклав союз із Маргаритою. У 1471 р. військо Ланкастерів на чолі з Уоріком висадилося в Англії та захопило Лондон. Генріха VI знову проголосили королем, але Едуард зумів повернути собі владу. Уорік, якого назвали "творцем королів", Генріх VI та його син загинули, а Маргариту взяли в полон. Усі роки війни відзначалися нещадним нищенням противників. Після смерті Едуарда IV королем мав стати його син Едуард V, але брат покійного короля герцог Річард Глостер наказав ув'язнити молодого короля та його брата (13 і 10 років) у Тауер і сам проголосив себе королем Річардом III (1483 - 1485 рр.).

Особа Річарда III привертала до себе увагу істориків і письменників. Так, йому присвятив драму "Річард III" славетний англійський драматург В. Шекспір. У деяких творах і літописах він постає перед нами як справжнє чудовисько: горбатий сухорукий карлик, позбавлений будь-яких моральних якостей. Йому приписують безпосередню участь у вбивстві Генріха IV тощо. Насправді ж він був невисоким на зріст, із розумним обличчям. Навіть вороги визнавали, що то був тямущий правитель і хоробрий воїн, здібний полководець. Що ж до фізичних вад, то одне плече у нього було дещо вищим, а ліва рука діяла кепсько. Річард III розумів, що війна остаточно зруйнувала старі відносини, і що країна прийме будь-якого короля, який забезпечить мир, знизить податки і наведе лад у державі. У цьому напрямку він і діяв, чим здобув прихильність народу. Але над ним тяжіли чутки про його причетність до смерті двох синів Едуарда IV, які до того ж він не спростовував.

Зрештою, його противники об'єдналися навколо одного з останніх Ланкастерів, який жив у вигнанні, Генріха Тюдора. Останній зібрав військо і висадився в Англії. Біля містечка Босуарт зійшлися дві армії. Річард III був зраджений, його армія розбіглася. Сам він загинув на полі бою. Корона з його голови відразу була покладена Генріху Тюдору, який став правити під ім'ям Генріх VII (1485 - 1503 рр.). Щоб остаточно примирити ворожі сторони, Генріх VII одружився з єдиною представницею Йорків, а в своєму гербі поєднав червону та білу троянди. Війна, що тривала 30 років, скінчилась.

У парламенті, скликаному Генріхом VII після перемоги, виявилося лише 20 лордів із 50, до того ж частина з тих, що залишалася, стала лордами під час війни. Це свідчило про те, що майже вся родова аристократія Англії полягла на полях битв, і її заступила нова, яка сповідала нові моральні принципи, була залежною від короля і не обстоювала феодальної незалежності. Майже зникла система васалітету; замість неї почала діяти система ліврейних почтів. Ліврея - це особливий одяг слуг із гербом господаря. Також лівреєю називали плату сюзерена своєму васалові.

Ліврейні почти - по суті загони найманців, що отримували плату від свого лорда і мали з ним письмовий договір про службу. Старі традиції та чесне слово, на чому трималася система васалітету, вже сприймалися як недостатні.

Отже, в Англії відбувалося руйнування старих феодальних традицій і становлення держави нового типу, що базувалася на необмеженій владі монарха і розгалуженій системі державного апарату. В Англії цей процес відбувався дещо повільніше, ніж у Франції. До того ж в Англії зміцніли традиції парламентаризму, що не давало можливості королю повністю зосередити у своїх руках усю повноту влади.

# data[].attributes.attachment_link.title
Середньовічна Англія

# data[].attributes.attachment_link.description
Захопивши Британію, завойовники утворили сім королівств.

# data[].attributes.headline
Велика Британія

# data[].attributes.subject
Велика Британія

# data[].attributes.attachment_link.title
Велика Британія - Підручник по Всесвітній історії. 9 клас. Полянський - Нова програма

# data[].attributes.attachment_link.description
Велика Британія - Європа й Америка в добу революцій та національного об’єднання (1815–1870) - Всесвітня історія - 9 клас - Полянський П. Б. - Нова програма - Підручник - 2017