# data[].attributes.body
Abdul er en muslimsk mann som lever i samsvar med islamske leveregler. For mange som praktiserer religion, er kultur, normer og verdier ofte tett knyttet til trosretningen. Abdul tar de verdiene og normene han har lært gjennom islam, og gjør dem til en del av sin egen identitet og oppførsel. På denne måten internaliserer han ytre regler og prinsipper ved å gjøre dem til en del av sitt indre liv og verdenssyn.

# data[].attributes.body
Abdul, sammen med sine foreldre og to brødre, har måttet tilpasse seg det norske samfunnet gjennom både internalisering og eksternalisering. Abdul var bare 6 år gammel da familien flyktet til Norge på grunn av krig. Å lære språket viste seg å være en relativt enkel prosess for ham, takket være ekstra hjelp fra lærerne i barneskolen. Gjennom sine sosialiseringsagenter, som foreldre og lærere, utviklet han viktige sosiale ferdigheter. Han utviklet også sine biologiske, kognitive og emosjonelle ferdigheter. Biologisk utvikling handler om fysisk modning og utvikling av motoriske ferdigheter. Kognitiv utvikling refererer til tankeprosessene våre, som språk, oppmerksomhet og hukommelse. Emosjonell utvikling omhandler våre følelser og måten vi håndterer dem på. Gjennom hele livet, frem til han ble pensjonist, var Abdul aktiv i samfunnet: han ble norsk statsborger, betalte skatt til velferdsstaten, deltok i ulike organisasjoner som Røde Kors, der han bidro med donasjoner, han hadde en tilknytning til et lokalsamfunn eller en religiøs gruppe, var aktiv i skole arrangementer osv. som både barn og oppveksten for sine egne barn.

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
Abdul sosialisering med sosialieringsagenter i Norge i barndommen og barnehagen

# data[].attributes.body
Abdul har hatt flere formelle roller både i familien, samfunnet og yrkeslivet. I familien har han vært en viktig person som sønn, bror, barnebarn, ektemann og far til tre barn. Det er klare forventninger om at han skal bidra med støtte, både økonomisk og gjennom omsorg, for både sin nærmeste familie og slekt. Disse rollene har vært en del av ham siden barndommen, formet av kultur og familiebånd. I samfunnet har han hatt formelle roller utenfor hjemmet. Som lege har han ansvar for pasientenes helse. Denne rollen krever spesialisert utdanning og at han følger profesjonelle standarder og etiske regler. Hans handlinger vurderes ut fra medisinsk etikk og lovgivning. I tillegg har Abdul engasjert seg som frivillig i Røde Kors, der han har hatt en formell rolle med spesifikke oppgaver og forventninger om å hjelpe andre. Disse formelle rollene innebærer at han følger både skrevne og uskrevne regler og ansvar.

# data[].attributes.body
Abdul hadde to nære venner og var en engasjert far som fungerte som mentor for sine tre barn. Han deltok aktivt i barnas skolearrangementer og støttet dem i deres aktiviteter. Som en som bevarte og videreformidlet familiens historie og tradisjoner, styrket han båndene mellom generasjonene. Abdul delte sin kultur med barna og sørget for at de forsto og satte pris på sin bakgrunn. Han ga dem råd og veiledet dem gjennom viktige beslutninger, noe som bidro til deres utvikling og trivsel. Hans kone, også fra Irak, delte denne visjonen og støttet hans engasjement i familiens liv.

# data[].attributes.body
Abdul hadde flere primærgrupper som spilte en sentral rolle i livet hans og bidro til hans sosiale identitet og velvære. Den viktigste primærgruppen var familien. Sine to foreldre og søsken. Som ektemann og far til tre barn, var Abdul dypt engasjert i deres liv. Selv om han var opptatt med pasientene sine, tok han seg alltid tid til familien. Sammen med sin kone, som også var fra Irak, delte han verdier og tradisjoner som styrket familiebåndene, og ga barna en følelse av tilhørighet i et annet kulturelt miljø. I tillegg hadde Abdul to nære venner som var viktige for hans sosiale liv. Disse vennene var personer han kunne stole på, og sammen delte de både gleder og sorger. Gjennom felles aktiviteter bidro de til hans trivsel og opprettholdt et sosialt nettverk. Abdul hadde også tilknytning til et lokalsamfunn eller en religiøs gruppe, hvor han knyttet bånd med mennesker med lignende verdier og bakgrunn. Disse primærgruppene, med sterke følelsesmessige bånd, ga ham støtte og tilhørighet, og hjalp ham med å navigere livets utfordringer.

# data[].attributes.body
Abdul hadde flere sekundærgrupper som bidro til hans sosiale liv og profesjonelle utvikling. På arbeidsplassen, som lege, var han en del av et team bestående av kolleger, sykepleiere og administrativt personale som samarbeidet for å gi pasientbehandling. Han deltok også i profesjonelle nettverk for leger, hvor han delte kunnskap og erfaringer med andre i yrket. Som forelder var Abdul aktiv i foreldremøter og skolearrangementer, hvor han diskuterte viktige saker angående barna sine sammen med andre foreldre. I tillegg engasjerte han seg i Røde Kors, hvor han samarbeidet med frivillige om prosjekter for å hjelpe samfunnet. Han deltok også i aktiviteter ved moskeen, hvor han knyttet bånd med andre medlemmer. Disse sekundærgruppene utvidet Abduls sosiale nettverk og ga ham muligheter til å bidra i samfunnet og utvikle seg profesjonelt.

# data[].attributes.body
Abdul deltok i flere konferansegrupper gjennom sitt yrkesliv som lege. Disse gruppene besto av helsepersonell, forskere og eksperter fra ulike felt som samlet seg for å diskutere aktuelle temaer innen medisin og helse. På konferansene delte Abdul sine erfaringer, fikk oppdateringer om nye behandlingsmetoder og deltok i workshops som bidro til hans faglige utvikling. Konferansegruppene ga ham muligheten til å knytte kontakter med kolleger fra andre institusjoner og utveksle kunnskap, noe som styrket hans nettverk og engasjement i helsevesenet. Gjennom disse interaksjonene fikk han også innsikt i tverrfaglig samarbeid, som var avgjørende for å forbedre pasientbehandlingen.

# data[].attributes.body
Selv om han reddet mange liv, bar han på en tung skyldfølelse for de han ikke klarte å redde. Denne skyldfølelsen førte til dårlig søvn og mareritt om hendelsene, noe som forsterket hans negative selvbilde. Han ba ofte til Allah for ro og veiledning, men selv med støtte fra sine foreldre og pasienters familier, følte han seg isolert i sin angst. Mange så opp til Abdul, inkludert hans høyt utdannede brødre og venner, men til tross for rosen han fikk fra kolleger, følte han seg fortsatt deprimert. Han skjulte ofte sine indre kamper for familien sin for å beskytte dem fra bekymringer. Han hadde indre konflikt mellom hans dyktighet som lege og hans følelse av utilstrekkelighet som far og menneske.

# data[].attributes.body
Abdul opplevde omvendt sosialisering gjennom samspillet med barna sine. De påvirket ham til å reflektere over verdier som likestilling og inkludering, noe som fikk ham til å endre noen av sine egne holdninger. Barna hans lærte ham også om teknologi og sosiale medier, som gjorde ham mer åpen for moderne kommunikasjonsformer. Når han delte sin irakiske kultur med dem, utfordret de ham til å vurdere hvilke tradisjoner som fortsatt var relevante i det norske samfunnet. Deres kjærlighet og støtte hjalp ham også med å håndtere stress og følelsesmessige utfordringer i jobben som lege. Gjennom barna sine lærte Abdul ikke bare å formidle verdier, men også å vokse som person.

# data[].attributes.body
Abdul hadde flere medfødte roller som formet identiteten hans fra barndommen. Som sønn i en irakisk familie bar han med seg forventningene knyttet til familieverdier og kultur. Han var også bror, noe som betydde ansvar for å støtte og beskytte sine søsken. I tillegg ble han en del av det muslimske samfunnet, hvor troen hans ga ham en følelse av tilhørighet og identitet. Disse medfødte rollene bidro til å forme Abduls liv og de relasjonene han utviklet, både i familien og i samfunnet.

# data[].attributes.body
Abdul opplevde ulike sanksjoner gjennom livet, både positive og negative. Positive sanksjoner kom i form av ros og anerkjennelse fra kolleger og pasienter når han gjorde en god jobb som lege. Dette motiverte ham til å fortsette å gi sitt beste og styrket hans selvbilde. Negative sanksjoner kunne oppstå når han følte skyld for pasienter han ikke klarte å redde, noe som påvirket hans mentale helse. I familien kunne han oppleve sanksjoner i form av skuffelse hvis han ikke kunne være til stede for barna på grunn av jobb. Disse sanksjonene, både positive og negative, formet hvordan Abdul så på seg selv og hans rolle i livet.

# data[].attributes.body
Abdul opplevde ofte krysspress i livet sitt. Som lege følte han presset fra pasientene om å gi den beste behandlingen, samtidig som han måtte håndtere kravene fra sykehuset om effektivitet og resultater. Dette skapte en konflikt mellom hans ønske om å gi personlig omsorg og kravene fra arbeidsmiljøet. I tillegg følte Abdul et sterkt press for å være en god sønn, ektemann og far. Han ønsket å gi både økonomisk støtte og omsorg til foreldrene, spesielt siden de hadde utenlandsk bakgrunn og bodde i Norge. Han ønsket å hjelpe dem med å tilpasse seg det norske samfunnet. Samtidig ønsket han å være tilstede for sin kone og tre barn, gi dem omsorg og støtte i hverdagen. Selv om hans to brødre også hadde gode jobber, følte Abdul et personlig ansvar for å sikre at foreldrene hans hadde det bra, noe som noen ganger gikk på bekostning av tiden han kunne tilbringe med sin egen familie. Dette krysspresset fra jobb, familie og foreldrene gjorde at han ofte følte seg overveldet og slet med å balansere alle forventningene, noe som gjorde det vanskelig for ham å finne ro og tilfredshet i livet sitt.

# data[].attributes.body
Abdul opplevde kulturell frisettning i sitt liv, spesielt etter å ha flyttet til Norge fra Irak. Han måtte tilpasse seg en ny kultur og livsstil samtidig som han ønsket å bevare sin irakiske identitet. Kulturell frisettning innebar at han kunne kombinere elementer fra både norsk og irakisk kultur. For eksempel delte han sin kultur med barna sine ved å lære dem om irakiske tradisjoner og verdier, samtidig som han oppmuntret dem til å bli en del av det norske samfunnet. Abdul deltok i samfunnsaktiviteter og knyttet bånd med folk fra ulike bakgrunner, noe som beriket både hans og familiens liv. Denne kulturelle frisettningen ga Abdul muligheten til å være stolt av sin arv samtidig som han integrerte seg i det norske samfunnet.

# data[].attributes.body
Abdul opplevde konformitetspress i flere aspekter av livet sitt, både på jobben og i samfunnet. Som lege følte han behovet for å følge de medisinske standardene og praksisene som var vanlig i Norge, noe som noen ganger kunne gå imot hans egne metoder og erfaringer fra Irak. Han ønsket å bli anerkjent av kolleger, og dette presset fikk ham til å tilpasse seg normene i det norske helsevesenet. I familien opplevde han også konformitetspress. Abdul ønsket å opprettholde tradisjonene fra sin irakiske bakgrunn, men han følte samtidig at han måtte tilpasse seg de norske verdiene for å hjelpe barna sine med å integrere seg. Dette presset førte til indre konflikter, ettersom han ønsket å være tro mot sin kultur samtidig som han ønsket at familien skulle føle seg hjemme i Norge. Gjennom barndommen og i voksen alder har Abdul alltid følt en utenforskap med hans klassekamerater, og i den arbeidskulturen han hadde siden han ble oppvokst med et annet kulturell bakgrunn. Arbeid er en viktig arena for sosialisering i de fleste kulturer. Måten arbeidsplassen er organisert på, påvirker uansett hvordan hver enkelt sosialiseres inn i en arbeidskultur på arbeidsplassen. Arbeidsplassen man har, kan ses på som et eget lite samfunn med sine egen særegne arbeidskultur. I tillegg har Abdul opplevd mye resosialisering før han ble far og en ektemann. Konformitetspresset gjorde det utfordrende for Abdul å finne en balanse mellom sine ulike roller og identiteter.

# data[].attributes.body
Abdul opplevde prefigurativ sosialisering gjennom interaksjonen med barna sine. Som far ønsket han å lære dem om både irakisk kultur og norske verdier. Barna hans, som vokste opp i et moderne samfunn, begynte å påvirke hans tanker og holdninger. De stilte spørsmål om tradisjoner og verdier, noe som fikk Abdul til å reflektere over hva som var viktig å videreføre til neste generasjon. Gjennom deres perspektiver lærte han også om moderne teknologi og sosiale normer, som utfordret noen av hans egne synspunkter. På denne måten bidro barna hans til å forme Abduls identitet, noe som illustrerte hvordan prefigurativ sosialisering skjer i familiedynamikken.

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
Abdul blir påvirket av barna hans i Norske system

# data[].attributes.body
Abdul opplevde sekularisering i sitt liv, spesielt etter å ha flyttet til Norge. Som muslim fra Irak var troen hans en viktig del av identiteten hans, men i det norske samfunnet ble religion ofte mindre synlig i hverdagen. Han la merke til at mange rundt ham ikke praktiserte religion på samme måte som han gjorde, noe som fikk ham til å reflektere over sin egen tro og praksis. I familien forsøkte Abdul å opprettholde religiøse tradisjoner og verdier, men han så også hvordan barna hans ble påvirket av et mer sekulært miljø. Dette førte til diskusjoner om tro og livssyn i familien, og Abdul innså at det var viktig å gi barna muligheten til å utforske både sin irakiske kultur og det norske samfunnet. Gjennom denne prosessen ble sekularisering en del av hans liv, noe som utfordret ham til å finne en balanse mellom sin tro og det sekulære miljøet rundt ham.

# data[].attributes.body
Abdul opplevde normbrudd i ulike situasjoner i livet sitt, spesielt når han måtte navigere mellom sin irakiske kultur og det norske samfunnet. En gang brøt han med forventningene om hvordan en far skulle oppføre seg ifølge tradisjonelle normer fra hjemlandet. For eksempel, i stedet for å ta seg av barna alene, delte han ansvaret med sin kone, noe som kunne bli sett på som uvanlig i hans kultur. I tillegg, som lege, måtte Abdul noen ganger utfordre medisinske normer for å gi best mulig behandling til pasientene, spesielt når det kom til alternative behandlingsmetoder som var mer akseptert i hans egen kultur. Disse normbruddene førte til refleksjoner om identitet og tilhørighet, og hjalp ham med å finne sin egen vei i det mangfoldige samfunnet han nå var en del av.

# data[].attributes.body
Abdul hadde flere viktige verdier som preget livet hans. Familiens betydning sto øverst på listen; han verdsatte nærhet og støtte til sin kone og tre barn, og arbeidet hardt for å gi dem et trygt og godt liv. Som muslim la han også stor vekt på tro, omsorg for andre, og rettferdighet. Dette gjenspeilte seg i både hans yrke som lege og hans engasjement i frivillige organisasjoner som Røde Kors. I tillegg verdsatte Abdul utdanning og læring, både for seg selv og for barna sine, ettersom han trodde det var nøkkelen til muligheter og personlig vekst. Disse verdiene hjalp ham med å navigere i livet og forme identiteten hans i det norske samfunnet.

# data[].attributes.body
For Abdul var familien den viktigste delen av livet hans. Som ektemann og far satte han alltid familien først og prioriterte å være tilstede for sin kone og tre barn. Han trodde på verdien av nærhet og støtte, og gjorde sitt beste for å gi dem et trygt og kjærlig hjem. Familien hans ga ham både styrke og glede, og han strålte av stolthet over å se barna vokse og utvikle seg. Abdul delte også sin irakiske kultur med dem, noe som skapte en sterkere tilknytning og en følelse av identitet. Familien var ikke bare en kilde til omsorg, men også en viktig del av hans sosiale nettverk og identitet i det norske samfunnet.

# data[].attributes.headline
Generasjonskløfta som forsvant og familiens funksjonstømming 

# data[].attributes.subject
Generasjonskløfta som forsvant og familiens funksjonstømming 

# data[].attributes.body
Abdul opplevde at generasjonskløfta mellom ham og barna hans gradvis forsvant. I stedet for at det var en stor forskjell i verdier og holdninger, klarte han å bygge bro mellom sin irakiske bakgrunn og de norske normene barna vokste opp med. Dette skjedde ved åpen kommunikasjon, der han delte sin kultur samtidig som han var åpen for å lære av barna. Familien hans opplevde også funksjonstømming, der de tradisjonelle rollene og ansvarsområdene endret seg. I stedet for at Abdul skulle være den soleklare forsørgeren, delte han oppgaver med sin kone, og de oppmuntret barna til å ta ansvar og bidra i hjemmet. Dette skapte en mer egalitær familieenhet, der alle familiemedlemmene bidro til fellesskapet, noe som styrket båndene mellom generasjonene.