# data[].attributes.body
Provine dintr-o familie boiereasca de curand ridicata la o pozitie de oarecare insemnatate; fiu al medelnicerului Vasile Alecsandri (ajuns mai tarziu vornic) si al Elenei (n. Cozoni).

A studiat in casa parinteasca cu calugarul maramuresean Gherman Vida si la pensionul francez al lui Cu6nim, apoi, intre 1834 si 1839, la Paris, unde se consacra mai ales literaturii, dupa cateva incercari nereusite in domeniul medicinei, in cel juridic si cel ingineresc. Dupa inapoierea in Moldova, participa la toate initiativele tovarasilor sai de generatie: director al Teatrului din Iasi impreuna cu C. Negruzzi si M. Kogalniceanu (1840-1842), colaborator la Daria literara (1840) si Foaie stiintifica si literara (Propasirea, 1844, din al carei comitet de redactie face parte), redactor si proprietar al Romaniei literare (1855). A luat parte la miscarea revolutionara de la 1848 din Moldova, redactand unul din documentele ei programatice (Protestatie in numele Moldovei, a omenirei si a lui Dumnezeu) si a petrecut un an de exil in Franta (i848-1849). inapoiat in tara, ia parte la luptele pentru Unirea Principatelor, se numara printre devotatii lui Al. I. Cuza si e trimis de acesta in Franta, Italia si Anglia, pentru a determina marile puteri sa recunoasca faptul dublei sale alegeri (1861).
Deputat si ministru in mai multe randuri, e ministru al Romaniei la Paris intre 1885 si 1890. Ca scriitor, a debutat in 1840, cu nuvela Bucheti era de la Florenta, publicata in Dacia literara, si cu pieseta Farmazonul din Harlau, jucata pe scena sectiei romanesti a teatrului iesean (tiparita in 1841 in brosura). Dupa cateva incercari in limba franceza, ca poet de limba romana apare pentru prima data in 1843 in Calendar pentru poporul romanesc. Scrierile sale {Opere complete, I-XI, 1875-1890) - poezii lirice si epice, proza memorialistica si de fictiune, comedii, drame, monoloage comice - sunt in multiple sensuri reprezentative pentru timpul in care a trait. ALECSANDRI e un scriitor angajat, inspirat de marile probleme ale epocii si, in acelasi timp, un artist subtil, observand lumea inconjuratoare fara scepticism, dar si fara exagerate iluzii, tinzand in domeniul expresiei spre o senina clasicitate. Pastelurile, o parte din legende si proza memorialistica au rezistat cu succes trecerii timpului.

# data[].attributes.body
Născut în comuna Cristineşti, judeţul Hotin (Basarabia); Hasdeu îşi desfăşoară studiile liceale la Chişinău, iar cele universitare la Harkov. Pregătirea intelectuală şi-o desăvârşeste însă ca autodidact. În februarie 1857 se stabileşte la Iaşi, unde se afirmă, în scurtă vreme, ca gazetar, editând ziarul unionist „România” (1858, 1859), apoi „Foiţa de istorie şi literatură” (1860). Cu un răsunet mai larg în epoca este revista „Din Moldova” (ulterior „Lumina”), în care se face cunoscut ca teoretician literar şi ca prozator, cu nuvela „Duduca Mamuca”, pentru care a fost adus în faţa justiţiei. Custode al Bibliotecii Naţionale din Iaşi, pledează, în 1859, pentru organizarea acesteia la nivel european şi pentru înfiinţarea Universităţii ieşene. Este profesor de istorie, statistică şi geografie la „Şcoala reală” din Iaşi. Graţie sprijinului lui Alexandru I. Cuza, pleacă la Bucureşti (1863), unde continuă activitatea enciclopedică începută la Iaşi. Fondează revistele satirice „Aghiuţa” (1863-64) şi „Satyrul” (1866). Ca dramaturg, obţine un răsunător succes cu drama romantică „Răzvan Vodă” (1867), devenită apoi „Răzvan şi Vidra”, după ce publicase, în ziarul „Buciumul”, romanul istoric „Ursita” (1864), neterminat, şi monografia istorica „Ion Vodă cel Cumplit” (1865).

În 1864 este însărcinat să editeze „Arhiva istorică a României” (trei tomuri până în 1867). Publică articole politice în ziarul „Traian” (1869-70) şi în revista „Columna lui Traian”, mai ales în primii ani de apariţie (1870-73). Are un rol important ca presedinte al societăţii „Romanismul”, înfiinţată în 1869. În 1873 apare primul volum din monumentala „Istorie critică a Românilor”; vol. II (1875), de dimensiuni reduse, lasă neterminată aceasta lucrare de o erudiţie fabuloasă. Ca profesor la Universitatea din Bucureşti, Hasdeu deschide un curs de filologie indo-europeană (1875). Din 1896 până în 1900, când se retrage de la Universitate, predă un curs de Elemente dacice în limba română. Este numit director al Arhivelor Statului (1876-1900) şi membru al Academiei Române (din 1877). „Cuvente den betrani” (1878, '79. '81) este o contribuţie de seamă în lingvistica mondială. Din grandiosul „Etymologicum Magnum Romaniae” au apărut doar patru tomuri (1887-95). Pentru preocupările scriitorului, importantă este publicaţia „Revista nouă” (1887-95). Ultimii nouă ani de literatură formează substanţa volumului eterogen „Sarcasm şi ideal” (1897), în care autorul rămâne pe vechile sale poziţii antijunimiste. Spre sfârşitul vieţii, datorită şi durerii resimţite multă vreme din cauza morţii fiicei sale Iulia, Hasdeu se cufundă în singurătate şi experienţe spiritiste (expuse în cartea „Sic cogito”, 1892), sfârşind, în izolare totală, în bizarul său castel de la Campina.

Hasdeu se integrează în categoria acelor spirite plurivalente, frenetice şi impetuoase, ce farmecă şi descurajează în acelaşi timp. Ca romantic obsedat de completitudine, el sparge cu mult tiparele normalului. Oricât s-ar încerca o delimitare a activităţii sale, aceasta nu poate fi, totuşi, ruptă în două, în ştiinţifică şi literară, deoarece natura personalităţii lui este mult mai complexă şi orginală în structura ei simfonică. Hasdeu devansează, în chiar structura intelectuală a spiritului românesc, formulele culturale de până atunci, prevestind, ca „homo universalis”, personalitatea aproape neverosimilă a lui Nicolae Iorga. Prin multitudinea preocupărilor, prin erudiţie, prin fantastica sete de cunoaştere, ca şi prin voinţa inflexibilă de afirmare a spiritului creator românesc în spaţiul culturii europene, Hasdeu ramâne un profet cultural şi un om de bronz a cărui icoană postumă ne apare la dimensiuni legendare.

# data[].attributes.body
Fiul lui Stefan a Petrei Ciobotariul si al Smarandei Creanga, „razesi fara pamanturi".

Dupa o copilarie lipsita de griji, incepe scoala in satul natal (1847), intrerupta dupa numai un an, dar continuata la Brosteni (1849), Targu Neamt (1853-1854) si Falticeni, la scoala de „cati-heti" (1854), unde apare inscris cu numele Ion Creanga in loc de Ion Stefanescu. Strabunicul dinspre mama se numea tot Ion Creanga.
Se inscrie la Facultatea de Teologie (1860), fara a mai apuca s-o frecventeze, aceasta desfiiritandu-se.

Din 1864 urmeaza cursurile Scolii Normale Vasiliene de la „Trei Ierarhi", unde-1 va avea ca director pe T. Maiorescu; remarcat de acesta, devine institutor inca din anul al doilea de studii.

Curand intra in conflict cu autoritatile bisericesti, vrand sa modernizeze clerul. Suspendat atat ca diacon, cat si ca institutor (1872), traieste o vreme numai din veniturile debitului de tutun, pentru care capata de indata brevetul trebuitor functionarii. Este primit in invatamant in 1874, dupa ce intre timp se despartise definitiv de sotie.

Castiga pretuirea lui Eminescu, atunci revizor scolar, care-1 introduce la Junimea. Ca pedagog, impreuna cu alti colegi, publica manuale pentru clasele primare: Metoda noua de scriere si cetire pentru uzul clasei I primaria (1868), Invatatoriul copiilor (1871), Povatuitoriu la cetire prin scriere dupa sistema fonetica (1876); aici apar primele povestiri, lipsite de intentie artistica: Inul si camesa, Poveste, Pacala, Acul si barosul, Ursul pacalit de vulpe (incepand cu ed. din 1874). Debutul propriu-zis are loc in Convorbiri literare (1875), cu Soacra cu trei nurori. Pana in 1878, sunt publicate si celelalte povesti, citite toate in cenaclul Junimea, unde autorul era gustat pentru anecdotele corosive, spuse „pe ulita mare". Tot o anecdota glumeata, desi n-a iesit asa, voia sa fie si cunoscuta nuvela Mos Nichifor Cotcariul (1877). Urmeaza, in aceeasi rev., Amintiri din copilarie, opera sa capitala, dedicata Liviei Maiorescu, fiica ilustrului critic: primele doua parti in 1881, iar a treia, in 1882. Dupa imbolnavirea lui Eminescu, se simte si mai singur. Participa sporadic la Cercul Literar fondat de Neculai Beldiceanu, unde citeste partea a patra a Amintirilor (1888), publicata postum (Scrierile lui Ion Creanga, II, 1892). Au mai ramas de la el doua bucati licentioase, delicios pornografice, Povestea Povestilor si Povestea lui Ionica cel prost. Practic, cariera literara a lui CREANGA se incheiase in 1883, insumand abia opt ani. Moare in acelasi an cu marele sau prieten, in noaptea de Anul Nou. Fara Emi-nescu si fara existenta Junimii, CREANGA n-ar fi devenit vreodata scriitor. Umorul si jovialitatea care-1 caracterizau in orice imprejurare il impacau oricum cu viata. Dar scrisul sau umple o frustrare. Cand boala, epilepsia („pedep-sia"), i se agraveaza, pur si simplu nu mai scrie. G. Cali-nescu, in inegalabila monografie pe care i-o dedica, face din el un personaj, o legenda. E posibil ca, la un moment dat, autorul insusi sa fi inceput sa emuleze cu eroii sai, sa traiasca adica la fel ca istetii si uriasii povestilor. isi exhiba uneori cu placere rolul pana la bufonerie, ca in cearta de pomina cu socrul sau la adunarile Junimii, dar nu o facea ca un actor. Avea, ca orice taran, darul natural al disimularii, iar scrisul il chinuia cumplit, tocmai pentru ca stia ca „e treaba de gust, nu de silinta". Un glas mai presus de el „ii striga vorbele si el scria, stergea si scanda frazele ca un Flaubert al Humulestilor" (G. Calines-cu). Adevarul e ca un artist precum CREANGA se iveste o singura data in istoria unui popor, si atunci numai intr-un moment de gratie. Este fara indoiala genial, ca orice scriitor despre care se poate spune ca are simtul genial instinctiv al limbii si al etosului popular nealterat. Opera sa este expresia uimitoare a bunului-simt si a unui suflet elementar, incremenit in formule neschimbatoare, eterne. In totul, un spectacol de maretie simpla inanalizabila.

# data[].attributes.body
Fiul lui Ioan Maiorescu si al Mariei (n. Popazu).

Tatal sau, inrudit probabil cu Inochentie Micu si cu Petru Maior, a fost, dupa expresia lui T. Vianu, un remarcabil „cap politic"; in iun. 1848, el da citire, in curtea Colegiului National din Craiova, Proclamatiei de la Izlaz. Pentru convingerile sale politice, a indurat persecutii; lasa, dupa moarte, cateva scrieri de istorie si de lingvistica, pe care fiul sau le va publica in Convorbiri literare. Maria Popazu era, se pare, de origine aromana. MAIORESCU incepe studiile la Craiova (1846-1848); apoi, dupa peregrinari cu familia la Bucuresti, Brasov, Sibiu, Blaj, le continua la Brasov (1850-1851) si, datorita unei burse aEpiscopiei Blajului, la Viena (1851-1858), mai intai ca extern (la Gimnaziul academic), apoi ca intern la Acad. Theresiana (din 1856). Din 1855, MAIORESCU isi noteaza impresiile zilnice intr-un jurnal, unul din cele mai interesante pe care le cunoaste literatura romana (publicat postum: insemnari zilnice, 3 voi., 1937-1943 si, intr-o noua ed., completata cu epistolarul, incepand din 1976). Absolvent pe locul intai, urmeaza cursurile Facultatii de Filosofie din Berlin (1858-1859); trece apoi la Giessen unde obtine (1859) titlul de dr. in filosofie cu o teza despre Relatie (Das Verlialtnis). Beneficiar al unei burse acordate de Eforia Se oalei or, obtine la Paris (1860-1861) o licenta in litere si una in drept, dar esueaza in incercarea de a obtine si un doctorat in litere (redactase si depusese cele doua teze necesare). in 1860, publica o prima incercare filosofica, sub titlul Einiges philosophische in gemeinfasslicher Form; cu bune ecouri, la Berlin si Paris. In 1861, se intoarce in tara, incepand o cariera didactica si politica foarte bogata, paralela cu aceea de jurist. in 1862, e supleant la Tribunalul de Ilfov, apoi procuror; e numit prof. la Univ. din Iasi si director al Gimnaziului Central din acelasi oras. in 1863, e decan al Facultatii de Filosofie, apoi rector al Univ. din Iasi si director al Scolii Normale „Vasile Lupu" (1863-1868). Suspendat din functii (1864), in urma calomniilor lui N. Ionescu, i se intenteaza un proces sub acuza de imoralitate, dar e achitat si reintegrat in functii (1865). Exercita, in paralel, profesiunea de avocat. impreuna cu alti carturari, MAIORESCU initiaza, in 1863, un ciclu de „prelectiuni populare", a caror traditie va dainui vreme de saptesprezece ani: in legatura cu aceste initiative se constituie Soc.,Junimea" (1863) care, din 1867, va dispune si de un organ de presa, rev. Convorbiri literare. MAIORESCU declanseaza, in acesti ani, o campanie deosebit de virulenta impotriva „directiei vechi" in cultura si literatura. Membru al Soc. Academice Romane (1867), demisioneaza (1869) din cauza vederilor sale antilatiniste (va redeveni membru in 1879). Destituit din invatamant (1870) si reintegrat in acelasi an. incepe o lunga cariera politica, dusa pana in preajma primului razboi mondial: deputat in 1871 (an in care incheie prelegerile la Univ. ieseana), este numit ministru al Instructiunii Publice (1874), ceea ce il obliga sa se mute de la Iasi la Bucuresti, unde initiaza importante actiuni de organizare si reforma a invatamantului romanesc; in 1876, demisioneaza. Agent diplomatic la Berlin (mai-iul. 1876), director al ziarului Timpul (mart.-iul. 1877), din nou deputat (1878), membru al Adunarii Constituante (1879). Activitatea politica il acapareaza din ce in ce mai mult, dar, din 1880, reia colab. la rev. Convorbiri literare. Este o epoca de noi lupte si noi campanii; MAIORESCU poarta acum faimoasa lui polemica literara cu Dobrogeanu-Gherea. Revine la Univ. din Bucuresti in 1884, ca prof. de logica si istoria filosofiei sec. al XlX-lea. Rector al Univ. din Bucuresti (1892-1897). Ministru al Cultelor si Instructiunii Publice (1888), demisionat din aceleasi motive cain 1876 (proiectele sale de reforma a invatamantului sunt respinse de Parlament); ministru al Cultelor (1890), demisioneaza in 1891. Dupa 1890, preocuparile politice trec pe primul plan: e ministru al Justitiei (iul. 1900-febr. 1901), ministru de Externe (1910-1912), din nou ministru de Justitie (iul. 1912); prim-ministru in acelasi an, va prezida Conferinta de pace de la Bucuresti (1913). Pensionat din invatamant in 1909; se retrage din viata politica in 1913. Partizan, de veche data, al aliantei cu Puterile Centrale, ramane la Bucuresti sub ocupatie, fara a avea relatii cu inamicul. inmormantat la cimitirul Bellu. Dupa mai multe brosuri referitoare la probleme de lb. romana {Regulile limbei romane pentru incepatori, 1864; Despre scrierea limbei romane, 1866; Poezia romana. Cercetare critica, urmata de o alegere depoesii, 1867; Contra Scoalei Barnutiu, 1868; Betia de cuvinte in „Revista contimporana", 1873; Raspunsurile „Revistei contimporane", 1873) publica prima ed. de Critice (1874), intregita prin reeditari succesive (1892-1893; 1908; 1915). In 1876 isi publica Logica (sapte ed. pana in 1919), in timp ce opera sa oratorica e cuprinsa in cinci voi. de Discursuri parlamentare cu priviri asupra desvoltarii politice a Romaniei sub domnia lui Carol 1 (1897-1915). Opera didactica si primele scrieri au fost editate postum (Prelegeri de filosofie, 1980; Scrieri din tinerete, 1981). Chiar daca, in nici una din formele lui de manifestare, MAIORESCU nu a fost un spirit original, importanta sa e covarsitoare: ea trebuie cautata in rolul de calauza, de „spiritus rector" pe care MAIORESCU 1-a avut in cultura romana, intr-o epoca in care aceasta se afla in plina tranzitie si in cautarea unui destin mai inalt.

# data[].attributes.body
Fiul lui Savu Slavici, cojocar, si al Elenei (n. Borlea).

Scoala elementara in Siria (1854-1858), liceul la Arad si Timisoara (1860-1867), bacalaureatul la Satu Mare (1868). incepe Facultatea de Drept la Budapesta (1868) dar, imbolnavindu-se, isi intrerupe studiile. Le continua in anul urmator la Viena, paralel cu stagiul militar. Student la Viena, pana in 1872, audiaza cursurile unor prof. de renume, citeste cu lacomie, insusindu-si, stimulat si de prietenia cu Eminescu, o buna cultura stiintifica si filosofica. Eminescu ii inlesneste contactul cu „Junimea" si Convorbiri literare, unde debuteaza, in 1871, cu comedia Fata de birau. impreuna cu Eminescu pune bazele Soc. academice sociale literare „Romania juna" si organizeaza, in 1871, ca presedinte al soc. si al comitetului de organizare, Serbarea de la Putna a stu-dentimii romane din tara si strainatate. Lucreaza in biroul unui avocat din Arad, apoi ca arhivar consistorial la Oradea. in toamna lui 1874, pleaca la Iasi, stabilindu-se, la finele aceluiasi an, la Bucuresti, unde e secretar al Comisiei pentru col. Hurmuzachi, prof., apoi redactor la Timpul (1876). Aici va fi coleg cu Eminescu si Cara-giale. In 1881 (dec.), apare voi. Novele din popor, recenzat elogios de N. Xenopol si de M. Eminescu. in 1882 este ales membru corespondent al Acad. pentru contributia la editarea doc. Hurmuzachi. in acelasi an, vara, intreprinde o calatorie in Italia, importanta pentru completarea culturii sale artistice. in 1884, se stabileste la Sibiu, intemeind Tribuna, sub lozinca devenita faimoasa „Soarele pentru toti romanii la Bucuresti rasare". Acuzat de „agitatie impotriva statului", i se intenteaza procese, soldate cu amenzi si un an de inchisoare, la Vat (1888-1889), unde redacteaza prima lucrare memorialistica, Fapta omeneasca. Primind in 1892 cetatenia romana, SLAVICI se stabileste la Bucuresti, infiintand, in anul urmator. Corespondenta romana, spre a milita in favoarea cauzei nationale a romanilor din Transilvania. in 1894, impreuna cu Caragiale si Cosbuc, scoate rev. Vatra, unde, in acelasi an, publica in foileton romanul Mara (in voi. 1906). Numit, tot acum, director al Institutului „Ioan Otteteleisanu" din Magurele (Bucuresti), se stabileste cu familia acolo, rupand pentru un timp legaturile cu lumea literara. in 1903 primeste Premiul Acad. Romane pentru romanul Din batrini (1902). in preajma si in timpul primului razboi mondial, conduce ziarul filogerman Ziua si colaboreaza la Gazeta Bucurestilor, ziarul ocupatiei germane, impreuna cu Arghezi s. a., pledand pentru neutralitate. Ca urmare, dupa razboi e intemnitat la Vacaresti. Consecvent ideilor politic o-sociale si morale din tinerete, SLAVICI se vede instrainat de epoca, respins de ea. Scrie insa pana in ultima clipa, publicand voi. de memorialistica (inchisorile mele, 1921; Amintiri, 1924) si romane (Din doua lumi, 1921; Cel din urma armas, 1923; Din pacat in pacat, 1924 - in foiletonul rev. Adevarul literar si artistic).
Asimilat adesea literatorilor minori ai veacului trecut transilvanean, i s-a reprosat, exagerandu-se, „didacticismul" si limba „terna". Descoperindu-i-se, mai apoi, adancimea observatiei sociale si psihologice, i s-a recunoscut meritul pionieratului in proza noastra, cu deosebire in cea ardeleana (I. Breazu, G. Calinescu, T. Vianu). Dar abia in deceniile sapte-opt ale veacului nostru adevarata modernitate a lui SLAVICI incepe a fi pusa in evidenta, descifrandu-i-se prezenta in opera a unor straturi de profunzime, ca „reflexia in fictiune a subconstientului auctorial" (Magdalena Popescu) sau a unei „morale istorice" (M. Zaciu). Apartinand unei epoci de ampla miscare a structurilor sociale, care-si cauta acum un nou echilibru in locul celui „patriarhal", SLAVICI isi creeaza opera intr-un subtil acord cu sensul intim al acestei epoci, chiar si atunci cand, in ultima parte a vietii, gesturile sale sociale par a veni in contradictie cu ea. Scriitorul se desparte hotarat de gandirea social-filosofica si artistica a epocii anterioare, de cliseele romantismului, fiind in multe laturi un precursor al ideilor literare de mai tarziu. Conservatorismul sau este o imagine care trebuie revizuita in multe privinte. SLAVICI crede ca spiritualitatea omeneasca nu are nimic metafizic in sine, ca „omul e rezultatul organic al vietii sociale" si ca arta e o activitate umana rationalizabila, desi nu reductibila la ratiune („frumosul poate, dar nu cere sa fie inteles"). Ideologia sa politico-sociala si literara este meliorista, crezand in progres, la nivel individual si social, dar intr-un progres „organic", „lent". Scopul ameliorativ este inerent individului constient. Eticheta eticismului, ce i s-a aplicat, este astfel superficiala si simplificatoare. Criteriul lui SLAVICI nu a fost eticul, ci calitatea umana, „firea omeneasca", aceasta ingloband eticul, social-istoricul si filosoficul, inalta platforma a umanului i-a slujit ca unitate de masura si pentru sine si pentru eroii sai. Fiind destinata oamenilor, opera sa se implineste numai in si prin actul lecturii: „Ceea ce da operei de arta viata este efectul ei". Astfel ca SLAVICI este interesat mai mult de mesaj decat de expresie, limba avand pentru el o valoare functionala semnificanta si numai in al doilea rand valoare expresiva, estetica. Preocupat de macrocosmosul social a carei ipostaziere particulara e individul, el cauta substanta majora, fundamentala a limbajului (arta) si mai putin rasfrangerea nuantei individuale, fiind, astfel, unul dintre primii care observa limba romana sub latura de purtatoare a unor elemente de gandire si simtire specifice, premergand unor Blaga, Iorga, M. Vulcanescu, C. Noica. Limba lui (opera) este, de aceea, capabila sa exprime adevarurile esentiale despre omul istoric, desi e mai putin cizelata si rafinata estetic. Ca si Titu Maiorescu, SLAVICI si-a inteles si asumat destinul de intemeietor, eroarea lui fiind insa aceea ca, spre deosebire de contemporanul sau, nu s-a limitat la domeniul culturii si artei, nazuind o revolutionare a societatii prin persuasiune. In activitatea literara si social-culturala a lui SLAVICI se disting cu claritate doua perioade mari. Prima jumatate a vietii este a cautarilor, a gandirii elastice, dialectice, a creatiei literare originale, autentice; a doua este a cantonarii in certitudini osificate, dogmatice, a simplificarilor atinse uneori de eticism. Pasiunii de a descoperi adevarul, pentru sine si pentru semeni, ii ia locul trufia de a impune acest adevar ca norma obligatorie celor din jur. Adevaratul SLAVICI ramane pentru noi tanarul S„ atat opera sa literara majora, cat si gandirea literara si sociala valoroasa apartinand primei sale perioade, plasata aproximativ intre 1871, anul debutului, si 1894, aparitia Marei. in aceasta perioada, SLAVICI porneste cu ravna si energie inepuizabila la construirea personalitatii sale, prin studiu, lectura si meditatie, prin scris si actiune social-culturala directa. Ideile privitoare la arta si literatura, formulate in articole si in corespondenta, se incadreaza sferei realismului modern, desi ele se sprijina adesea pe teze clasice. Pareri de acuta pertinenta si modernitate are SLAVICI asupra personajului epic sau asupra problemelor de retorica prozei realiste, unele actuale si azi. Personajul epic, crede, trebuie sa fie o modelare specifica a realitatii istorice si sufletesti a omului, sinteza sociala si etnica. El distinge intre personajul „premeditat" si cel „format", numind astfel ceea ce, mai tarziu, E. M. Forster va numi personajul „plat" si respectiv, cel „rotund". In conceptia lui S., personajul trebuie sa detina un „prisos de putere", sa fie structurat pe o „problema" vectoriala. El trebuie „format" prin „lupta pentru vointa, rezon si lumea din afara", intre „inchipuire" si „fire", lupta care culmineaza in acel punct „unde firea ajunge sa predomineze asupra inchipuirii". Pe de alta parte, SLAVICI crede, totusi, ca idealizarea e necesara, in spiritul unei utopii a eficientei sociale a literaturii. Avand o idee moderna despre rolul activ al cititorului in actul lecturii, SLAVICI formuleaza multe observatii pline de miez despre cele ce ar trebui sa fie principiile de baza ale unei retorici (nestatuate, desigur, de el) a realismului si romanului -„obiectivitatea", „firescul" si „consecventa". Toate aceste idei sunt asezate, de altfel. Ia temelia prozei slavi-ciene. Atat sub raportul intemeierii unor categorii estetice moderne, cat si sub acela al sondarii, prin ele, a substantei social-istorice romanesti moderne, al configurarii unui model literar uman modem, contributia prozei scriitorului este inestimabila. Omul lui SLAVICI este plasat intr-un orizont vast, incomparabil mai larg fata de acela al prozatorilor predecesori. Este orizontul „firii omenesti", in care existenta individului se arata ca o relatie complexa cu istoria, optimista sau tragica, prin confruntarea cu un destin supraindividual pe care o presupune. Personajul slavician isi cauta fericirea in spatiul istoric al epocii sale, nemultumindu-se insa cu ceea ce ii ofera acesta. Dincolo si mai presus de spatiul istoric in care e asezat de propria vointa sau de imprejurari, este prezent orizontul „firii omenesti", ca topos initial sau ca aspiratie permanenta a personajului SLAVICI incepe creand personaje „plate", in cadrul pieselor de teatru si al basmelor din primii ani. Cele trei comedii, Fata de birau (1871), Toane sau vorbe de claca (1875) si Polipul unchiului (1886) sunt mici exercitii in jurul unor situatii comune tratate vodevilesc. Prima e o idila rurala, in care, intre doi concurenti la mana fetei primarului, triumfa exponentul lumii traditionale, si pierde cel „domnit". in dramele istorice, scriitorul urmareste in chip declarat ipostazierea unor probleme social-politice ale prezentului. Epoca lui Bogdan-voda din drama omonima e preferata pentru ca e „cea mai asemenea cu a noastra", prin contradictia insolubila in care e pus eroul vrand sa faca politica patriotica fara a abdica de la un criteriu moral anistoric si supranational. Gaspar Gratiani (1886) este proiectia ideii, scumpe autorului, de toleranta nationala, in spiritul aceleiasi exigente a omeniei. Dar nazuinta scriitorului de a intemeia dramaturgia nationala moderna nu este sustinuta de un talent dramatic pe masura. Domeniul propriu lui SLAVICI ramane epicul. Autorul Marei este romancierul innascut care insa, lipsit de traditia genului la noi, se ignora ca atare si nu se dedica decat prea tarziu vocatiei autentice. El percepe viata ca durata istorica si fenomenologica totodata, ca devenire dialectica a individului in si prin lumea lui. Povestile, redactate, cele mai multe, inainte de 1881, constituie prima tentativa epica de a „reproduce gandirea poporului roman", folosind „faptele si ideile" tezaurului folcloric ca pe un „schelet foarte sarac", caruia ii da viata originala conform cu personalitatea proprie, constient ca „fiecare da acelui fapt importanta pentru care simte mai mult predilectie". Ca si in cazul lui Creanga, originalitatea povestilor lui SLAVICI se masoara dupa felul in care sabloanele populare incorporeaza obsesii personale intr-o maniera si limba proprii. Problemele viitoarelor nuvele si romane rasar in povesti, adesea foarte pregnant. In Florita din codru, eroina ridica la conditia umana niste talhari antropofagi, Ileana cea sireata ne vorbeste, prin intermediul fantasticului folcloric, despre misterul sentimentelor omenesti, Doi feti cu stea infrunte e mitul fericirii familiale vazute ca lege a umanului etc. Peripetiile eroilor se incheie prin restabilirea principiului firescului, incalcat pentru moment de actiunea „raului": egoismul, lenea, dorinta de putere. Nuvelistica este pasul cel mai important facut de SLAVICI in directia crearii unor structuri literare moderne in proza noastra.

# data[].attributes.body
Este al şaptelea din cei 11 copii ai căminarului Gheorghe Eminovici, descendent al unei familii de ţărani români din Bucovina, şi al Ralucăi, din familia micilor boieri Iurascu din Joldeşti. Copilăreste la Ipoteşti (unde-şi începe, probabil, studiile în casa cu un profesor neamţ); inscris la National-Hauptschule din Cernăuţi, în clasa a III-a (1858), absolvă şcoala primară în 1860. Urmeaza apoi K.K. Ober-Gimnasium-ul din Cernăuţi, dar în anul al II-lea fuge de la şcoală şi se întoarce la Ipoteşti, nesuportând rigorile formale ale disciplinei şcolare. Cu reveniri la gimnaziu - ca „privatist” -, cu noi evadări (în 1864 era copist la Tribunalul din Botoşani), încearcă, fără succes, să recupereze examenele pierdute, până când, în 1866, moartea iubitului şi stimatului său magistru îl îndepărtează definitiv de Cernăuţi, dar îi prilejuieşte şi debutul literar cu o poezia: „La mormântul lui Aron Pumnul”. O lună mai târziu, debutează în revista orădeană „Familia” cu poezia „De-aş avea”, salutată de directorul publicaţiei, Iosif Vulcan, care-i şi schimbă numele în Eminescu.

Părăsind Bucovina, rătăceste prin Transilvania şi Muntenia, ca sufleur şi copist în trupele lui Iorgu Caragiale, Pascali sau la Teatrul Naţional din Bucureşti, până când acest vagabondaj este întrerupt de intervenţia tatălui său. Căminarul îl trimite pentru studii superioare la Viena, deşi se pare că poetul tot nu-şi terminase gimnaziul. La Viena (1869-72) audiază, ca „Ausserordentlich”, cursurile de filosofie ale lui R. Zimmermann şi Th. Vogt, cursuri de limbi romanice, de medicină şi economie politică, citeşte intens filosofie, se orientează în ştiinţe (preocupări de fizică, matematică, chimie etc.), desfăşoară o activitate entuziastă, agitatoric naţională, în cadrul societăţii „România jună” şi leagă câteva prietenii trainice (cu Slavici, de ex.). După o perioadă de colaborare la „Familia”, încearcă o apropiere de cercul junimist, în care lucrările sale sunt primite cu sentimentul descoperirii marelui poet al epocii; primele poezii trimise revistei „Convorbiri literare” (1870-71: „Venere şi Madona”, „Epigonii”, „Mortua est!”) îi servesc lui Maiorescu drept argumente principale spre a defini „direcţia nouă” în literatura română.

În 1873 Eminescu revine în ţară; dorind să-l pregătească pentru o carieră universitară, Maiorescu îl determină să-şi continue studiile, la Berlin, cu ajutor bănesc acordat de „Junimea”. Între 1872-74, audiază, la Universitatea din Berlin, cursuri de filosofie (ţinute de Zeller, Duhring, Althaus ş.a.), de istorie (Lepsius), de limbă sanscrită şi mitologie comparată, fără a-şi încheia însă studiile. Reîntors la Iaşi, lucrează ca director al Bibliotecii centrale (1874), ca profesor la Institutul academic, ca revizor şcolar (1875-76, când îl cunoaşte pe Creangă), apoi ca redactor la Curierul de Iaşi (sau „foaia vitelor de pripas”, 🤬 îi va zice mai târziu). Din 1877 este redactor la Bucureşti (alături de Slavici şi Caragiale) la „Timpul” (organul central al Partidului Conservator). În paralel cu o prodigioasă activitate literară, în care Eminescu creează şi definitivează partea cea mai consistentă, mai ridicată valoric, a poeziei sale, urmează şase ani de epuizantă activitate jurnalistică: activitate performantă în cel mai înalt grad, dar încheiată, prematur, prin izbucnirea bolii care marchează destinul tragic al familiei Eminovici şi pune capăt istovitoarei tensiuni a gândului eminescian. Poetul, care dezvăluise „setea de repaos” a lui Hyperion, se cufunda în nebunie ca într-o salvatoare uitare. „Volumul de Poesii” editat de Maiorescu în decembrie 1883 dezvăluise culturii române fenomenul Eminescu şi, odată cu el, propriile ei posibilităţi latente, nebănuite. Dar, în timp ce spiritualitatea românească ajungea la cunoaşterea de sine prin poezia eminesciană, poetul rugii din „Oda” („Ca să pot muri liniştit, pe mine / Mie redă-mă”) se îndepartă de propria-i creaţie, supravieţuindu-şi dureros într-o lungă agonie de şase ani, cu răstimpuri de luciditate şi conştiinţă deplină a bolii şi a prăbuşirilor lăuntrice.

# data[].attributes.body
Fiul lui Luca Caragiale si al Ecaterinei (n. Karaboa).

Nepotul lui Costache Caragiali si al lui Iorgu Caragiali.

Tatal lui Mateiu I. Caragiale si al lui Luca I. Caragiale.

Urmeaza clasele primare si Scoala Domneasca la Ploiesti si urmatoarele patru clase in particular si la Gimnaziul ?Sfintii Petru si Pavel" din acelasi oras. Intre 1868 si 1870 frecventeaza cursurile Conservatorului din Bucuresti, clasa de declamatie si mimica, avandu-1 ca prof. pe unchiul sau, dramaturgul Costache Caragiali.
In 1870 renunta la postul de copist pe care il ocupa la Tribunalul Prahova si se angajeaza ca al doilea sufleor si copist la Teatrul National din Bucuresti. In aceasta perioada, incepe sa publice in gazetele politice si umoristice de orientare liberala Ghimpele, Telegraful, Asmodeu, si este girant responsabil la Alegatorul liber (1875-1876) sau corector la Unirea democratica (1876-1877). intre 1877 si 1881, colaboreaza cu art., reportaje, note sau trad. la ziarul politic al junimistilor, Timpul, si tot acum frecventeaza sedintele Junimii, in rev. careia isi va publica, alaturi de M. Eminescu si I. Creanga, principalele piese de teatru (O noapte furtunoasa, 1879; Conu Leonidafata cu Reactiunea, 1880; O scrisoare pierduta, 1885; D-ale carnavalului, 1885; Napasta, 1890). In 1879 face prima calatorie in strainatate, la Viena, ca invitat al lui Titu Maiorescu. in 1881 este revizor scolar in districtele Suceava si Neamt, de unde se muta, la cerere, in 1882, in circumscriptia Arges-Valcea.
Ca functionar la Regia Monopolurilor, in 1884, o cunoaste pe Maria Constanti-nescu. Din aceasta legatura se va naste Mateiu I. Cara-giale. In stagiunea 1888/1889, CARAGIALE este director general al teatrelor, calitate in care se ilustreaza, in ciuda sicanelor sistematice, ca un foarte exigent regizor si organizator. In anul 1889 se casatoreste cu fiica arhitectului Gaetano Burelly, Alexandrina.

Tot in cursul anului 1889, apare la Editura Socec primul voi. al lui C, Teatru, prefatat de Titu Maiorescu, prin studiul sau din 1885, Comediile d-lui I. L. Caragiale. Urmeaza mai multe voi., brosuri si pliante, care, impreuna cu Calendarul Claponului (1878), Calendarul Moftului roman (1902) si cu principalele gazete editate de C, singur sau in colab. {Claponul, 1877; Natiunea romana, 1877; Bobamacul, 1878-1879; Moftul roman, 1893; 1901-1902; Vatra, 1884-1903), alcatuiesc cea mai complexa oferta facuta de un scriitor clasic roman circuitelor de difuzare literara si publicului. In ciuda acestei activitati prodigioase, care ar fi trebuit sa-1 consacre inca din timpul vietii, lui CARAGIALE i s-a refuzat sistematic acreditarea sociala sau culturala, asa incat, dupa un sir de deceptii care culmineaza cu scandalosul proces al plagiatului (1901-1902), inventat de obscurul scriitor Caion, si dupa cateva proiecte nerealizate de a se muta la Sibiu (1891), la Brasov (1892) sau la Cluj (1904), scriitorul se stabileste cu familia la Berlin, in primavara anului 1905. incercase pana atunci sa se opuna numeroaselor obstructii prin gesturi spectaculoase (initiativele comerciale ca berar sau ca mandatar al restaurantului din gara Buzau) si printr-un complicat joc al aliantelor politice cu junimistii, cu liberalii si conservatorii, trecand de la Timpul, la Vointa nationala (1885), Constitutionalul (1889), Gazeta poporului (1895), Ziua (1895) sau Epoca (1896-1897), dar, invins de fiecare data, a recurs la solutia extrema, a exilului voluntar, caruia i-a acordat o semnificatie ultimativa. De la Berlin, unde continua sa scrie, imbogatind literatura romana cu cateva din capodoperele ei narative (Kir lanulea, Calul Dracului), CARAGIALE surprinde pe toata lumea, facand cea mai completa si mai radicala analiza politica a momentului, in studiul 1907. Din primavara pana-n toamna, publicat partial si in rev. vieneza Die Zeit. in vara anului 1908 se angajeaza intr-o ultima actiune politica mai importanta, alaturi de Take Ionescu, liderul Partidului Conservator-Democrat, o formatiune politica proaspat infiintata, dar si aceasta experienta se incheie printr-o deceptie. A murit la Berlin, dupa ce respinsese ideea jubileului de saizeci de ani, organizat in tara.

# data[].attributes.body
Fiul maiorului (mai tarziu, general) Al. D. Macedonski si al Mariei (n. Paraianu). In Cartea de aur (1902), poetul lanseaza ideea unei genealogii fantaste: "Prin tata, neintrecutul poet - spune despre sine la persoana a IlI-a - coboara dintr-o familie polona care a domnit in Lituania si care isi gaseste originea din familia princiara de Biberstein, una dintre cele mai puternice de pe Rin". In realitate, stramosii pe linie paterna sunt originari din sudul Dunarii; bunicul, Dimitrie, luptase in campaniile ruso-turce de la inceputul secolului al XIX-lea cu gradul de locotenent, ia parte la Revolutia lui Tudor Vladimirescu, fiind amestecat (potrivit unor surse) in tradarea Pandurului, paraseste tara, revenind, sub Kiseleff, serdarin 1838, apoi condamnat in legatura cu conspiratia lui Mitita Filipescu, impreuna cu N. Balcescu. Fiul lui Dimitrie, Alexandru, sprijina Unirea din 1859 si pe Al. I. Cuza, care-1 inainteaza la gradul de general, numindu-1 apoi ministru de razboi al Principatelor, prim-adjutant al Domnului si sef al statului-major domnesc. Ulterior, ajungand la neintelegeri cu guvernul, se pensioneaza (1863); cu toate ca fusese in conflict cu Al. I. Cuza, in ultimii ani, nu e de acord cu detronarea acestuia si cu prezenta unui Domn strain (1866). In 1869, e totusi reintegrat in ierarhia militara, dar moare subit la 12 sept. acelasi an, la Bucuresti. Familia acrediteaza versiunea unei otraviri. Din partea mamei, MACEDONSKI se trage dintr-o "veche si stralucita familie de peste Olt", inrudita cu Brailoii si Urdarenii. Dupa moartea generalului, vaduva ramane cu o pensie modica, "impovarata cu patru copii": Caterina, Dimitrie, Alexandru si Vladimir. Averea revine Caterinei (mosia Pometestii din corn. Adancata) si fiind, de altfel, ipotecata, familia o pierde, prin vanzare fortata, in 1877. Fiul mai mare, Dimitrie, urmeaza studii matematice la Paris, apoi intra in armata; Vladimir ajunge avocat, dar -asemenea poetului - are o existenta hartuita de lipsuri, datorii, licitatii, despagubiri prin justitie etc. Alexandru, care mosteneste sensibilitatea, firea visatoare a mamei, dar si temperamentul impulsiv, dominator al tatalui, isi petrece copilaria la mosia Pometesti, evocata intr-o poezie de tinerete (Mangaierea dezmostenirii) si intr-unui din rondelurile ultimei etape de creatie (Rondelul trecutului). Primele lectii, in familie, apoi la Craiova, unde termina si clasa a V-a de liceu. Un an mai tarziu (se pare ca din motive de sanatate), adolescentul intreprinde o calatorie la Viena (1870), apoi la Genova, Venetia, Florenta, Napoli (187.1), unde se mai intoarce in 1873, trecand prin Gleichenberg, Ischia. Reconstituirea itine-rariului se poate face doar dupa insemnarile de date si localitati inserate de poet pe textele poeziilor scrise in acei ani. Dupa alte marturii, ar rezulta ca, intre anii 1871 si 1872, ar fi urmat cursurile unui pension particular. In 1871, il gasim in matricola Facultatii de Litere din Bucuresti, fara a fi urmat totusi cursurile. Nevoile materiale si nostalgia locurilor natale il intorc in tara in 1872, 1873. Debuteaza cu poezia Dorinta poetului, in Telegraful roman din Sibiu (1870); in voi., cu placheta Prima verba (1872). Din acei ani, se avanta in viata publica si ziaristica: colaboreaza la Transactiuni literarie si scien-tifice, Revista contimpurana, Telegraful, scoate ziarul antidinastic Oltul (1873), cu art. antimonarhice care-i aduc arestarea si detentia la Vacaresti (1875); deferit Curtii cu jurati a Tribunalului Ilfov, este achitat in 1876.

# data[].attributes.body
Al optulea copil al preotului Sebastian Cosbuc si al Mariei (n. Avram).

incepe clasele elementare la Hordou, peregrineaza prin Salva si Telciu, pentru ca apoi sa-si desavarseasca primele studii, inclusiv gimnaziul, la Nasaud (1876-1884), unde se familiarizeaza cu lb. si literaturile clasice, precum si cu germana. incepe sa se manifeste ca poet si traducator in cadrul soc. scolarilor «Virtus romana rediviva», unde publica primele incercari modeste in rev. sa, Musa somesana. Dupa terminarea gimnaziului, se inscrie la Facultatea de Filosofie si Litere a Univ. din Cluj, pe care o abandoneaza (1887). In acelasi an are loc adevaratul sau debut cu Filosofii si plugarii, in Tribuna din Sibiu, condusa de Ioan Slavici. Ulterior avea sa fie la Sibiu (din 1887), traind in atmosfera tribunista, poate cel mai rodnic moment al vietii sale. Aici publica Nunta Zamfirei (1889), poezie primita cu entuziasm de catre T. Maiorescu. Va trece in curand Carpatii, urmand un drum de glorie literara. in 1893 debuteaza editorial cu voi. Balade si idile. In 1896 ii apare o a doua carte, Fire de tort, dupa care, o perioada destul de lunga, se va dedica unei prodigioase activitati de animator cultural si traducator: Ia initiativa editarii unor publicatii de interes major in istoria literaturii noastre: Vatra, Samanatorul, Viata literara. Lucreaza la trad. catorva capodopere ale literaturii universale: Eneida, Odiseea, Divina Comedie, Sacontala. in 1899 publica lucrarile in proza: Razboiul nostru pentru neatarnare si Povestea unei coroane de otel. in 1900 este ales membru corespondent al Acad. Romane. Suflul poetic nu s-a epuizat inca: in 1902 editeaza Ziarul unui pierde-vara, iar in 1904, Cantece de vitejie. Paralel, munceste enorm la realizarea versiunii romanesti a Divinei Comedii, pentru care face si o calatorie de studii in Italia. In 1915 ii moare intr-un accident unicul fiu, Alexandra, si poetul intra in eclipsa, reeditand tragicul destin al lui Hasdeu.
Coșbuc este, poate, cel mai dificil poet roman. Ne gandim la o dificultate de un tip aparte, care nu se refera la puterea noastra de a-1 intelege si de a-1 simti, ci la lipsa unor criterii ferme prin care sa-i evaluam originalitatea. In foarte abundentele comentarii asupra operei sale nu exista, in esenta, decat doua puncte de vedere diferentiate, din care se trag apoi, eclectic, celelalte multe interpretari. Polii acestia ii reprezinta COSBUC Dobrogeanu-Gherea si Vladirnir Streinu. Avem de-a face, pe de o parte, cu o perspectiva sociologica, iar pe de alta, cu una strict estetica, cu deschidere chiar spre estetism. Dincolo de metodologiile celor doi critici, importante raman punctele de tangenta, anume, autohtonismul si clasicismul poetului. Prima dimensiune a universului cosbucian a fost pusa in legatura cu taranismul scriitorului, care s-a manifestat atat prin tematica preponderent rurala a poeziei, cat si prin aderenta lui COSBUC la idealurile clasei sale. Dar epoca poetului mai pastra in ideologia sa reminiscente iluministe, indeosebi in teoria maioresciana a formelor fara fond si in moralismul pragmatic al tribunistilor. Scriitorii acestui veac stiu ca sursa raului social se afla in ignoranta si de aceea pledeaza daca nu chiar pentru punerea filosofiei in slujba poporului, in orice caz pentru o filosofie practica, cu derivatele sale principale, pedagogia si etica. Ideea fundamentala e una singura: educatia poporului. Sub influenta directa a lui Ioan Slavici, a tribunistilor din perioada sibiana, COSBUC va pune in practica acest deziderat.

# data[].attributes.attachment_caption
istoric, memorialist,poet, dramaturg, critic şi istoric literar

# data[].attributes.body
Fiu de avocat, învaţă să citească singur; debutează la 14 ani, în ziarul „Românul” al unchiului său Manole Arghiropol (1885). Şcoala primară şi gimnaziul sunt urmate la Botoşani, apoi „Liceul naţional” din Iaşi, unde-şi dă şi bacalaureatul (1888). Facultatea (secţia istorico-literară) o termină într-un singur an (1889), la Iaşi, „magna 🤬 laude”. Cursuri de specializare la universităţile din Paris, Berlin şi Leipzig; absolvă „Ecole practique des hautes Etudes” (1892) şi îşi ia doctoratul la Leipzig (1893). Colaborează la „Revue historique” şi „Revue de l'Orient latin”, adună documente şi iniţiază colecţii, precum „Acte si fragmente cu privire la istoria Românilor” sau „Notes et extrauts pour servir a l'histoire des croisades aux XV-eme siecle”. Profesor la Universitatea din Bucureşti, din 1894; membru corespondent al Academiei Române (1897). Atras de publicistică, scrie (în prima tinereţe) la câteva publicaţii socialiste, după care se orientează către cele cu program naţional: „România Jună”, „L'independence roumaine” şi, din 1903, la Sămănătorul, din care face o adevarată tribună pentru un program literar distinct; program urmat şi de alte reviste întemeiate de el: „Neamul românesc”, „Floarea darurilor”, „Drum drept”, „Cuget clar” ş.a. Recunoscut pe plan mondial pentru valoarea sa de istoric, redactează pentru colecţia „Istoria statelor europene”, „Geschichte des Rumanischen Volkes im Rahmen seiner Staatsbildungen” (1905), „The Byzantin Empire” (1907) şi „Geschichte des Osmanischen Reiches” (1908). Scrie şi publică într-un ritm extrem de susţinut: şapte cărţi în 1905, 33 în 1910, 29 în 1912, 300 între 1920-1940.

Membru al Academiei Române (1910), „Doctor honoris causa” al mai multor universităţi, membru al Academiei franceze, poloneze, iugoslave etc.; ţine conferinţe şi participă la congrese internaţionale (în Europa şi Statele Unite). Creează „Fundaţia Iorga”, „Universitatea populară” de la Vălenii de Munte, „Şcoala română” de la Fontenay-aux-Roses, „Casa Romena” de la Veneţia etc. Preşedinte al „Comisiei Monumentelor istorice”, decan, rector, senator de drept, prim-ministru. În dimineaţa zilei de 27 nov. 1940 este asasinat de o „echipă a morţii” legionară, lângă comuna Strejnic.

Scriitor total, Iorga este în egală măsură omul întregului, cât şi al părţilor: personalitatea sa extrovertită nu poate concepe o distribuire a muncii; el vrea sa facă totul, să gândească şi să re-gândească totul. Om predestinat să fondeze, Iorga este un ctitor; nu e domeniu unde el să nu fi intrat, pe care să nu-l fi abordat. Dar, dacă în istorie şi în istoria literară rolul său e de netăgăduit, în domeniul creaţiei propriu-zise rămâne un scriitor minor: privită în ansamblu, poezia lui este în mare măsură mimetică, prelungind anacronic filonul paşoptist-romantic; nici opera dramatică, scrisă în cea mai mare parte în versuri, nu reuşeşte să mişte spectatorul contemporan. Adevărata sa creaţie în beletristică rămâne literatura de călătorie, în care a lăsat pagini de autentică vibraţie în faţa peisajului, a oamenilor şi, mai ales, a operei lor. Când se întoarce la uneltele istoricului, investigând epoca veche şi modernă a literaturii române, rezultatele sunt pe măsura vastului său orizont interpretativ, iar contribuţiile sale - covârşitoare: practicând o critică culturală, în strânsă legătură cu epoca şi cu factorii formativi ai unei personalităţi, Iorga este creatorul istoriei culturale româneşti pe care o domină prin lărgimea orizontului şi ideaţia sa fulgurantă.

# data[].attributes.body
Fiu al avocatului Alexandru Sadoveanu, de origine oltenească, şi al Profirei (n. Ursachi), fată de răzeşi din Verseni; până la absolvirea şcolii primare, poartă numele mamei. Studii elementare la Vatra-Paşcani, cu dascălul Mihai Busuioc (prezent, mai târziu, în evocări: „Domnul Trandafir” ş.a.). Copilăria sa se bucură, ca şi la Eminescu, de toate privilegiile libertăţii rurale. Din 1892, elev al gimnaziului „Alecu Donici” din Fălticeni şi coleg de clasă cu Eugen Lovinescu. Se înscrie apoi la „Liceul national” din Iaşi (1897-1900), remarcându-se la disciplinele literare şi umaniste; scrie poezii de factură naiv-romantică şi povestiri cu haiduci. Debutează în 1897, la revista „Dracu” din Bucureşti, cu schiţa „Domnişoara M. din Fălticeni”, semnată: Mihai din Paşcani. Colaborează, apoi, la aproape toate publicaţiile din ţară (pseudonime de început: M.S. Cobuz, Ilie Puşcaşu ş.a.). În 1901 se însoară cu Ecaterina Balu, sora unui prieten mort de tânăr, şi are 11 copii. Din 1904 se stabileşte la Bucureşti cu intenţia de-a urma Facultatea de Drept, nerealizată.

Debut editorial (1904) cu patru cărţi: „Povestiri” (distinsă cu premiul Academiei Române, raportor - Titu Maiorescu), „Soimii”, „Dureri înăbuşite” şi „Crasma lui Moş Precu”. N.Iorga numeşte anul 1904 „anul Sadoveanu”. Subşef de birou la Ministerul Instrucţiei şi Cultelor, inspector al cercurilor culturale (din însărcinarea lui Spiru Haret), director al Teatrului Naţional din Iaşi (1910-19), se stabileşte, după primul război mondial, la Iaşi şi, cu câţiva ani înainte de al doilea, la Bucureşti, căsătorindu-se, după moartea primei soţii, cu Valeria Mitru. Membru corespondent şi, din 1921, membru activ al Academiei Române. Călătorii în Olanda, Germania, Turcia. Publică aproape o sută de volume, din care unele marchează momente esenţiale în istoria literaturii române: „Hanu Ancuţei” (1928), „Impărăţia apelor” (1928), „Zodia Cancerului” (1929), „Baltagul” (1930), „Creanga de Aur” (1933), „Fraţii Jderi” (1935-43), „Divanul persian” (1940), „Ostrovul lupilor” (1941), „Nicoară Potcoavă” (1952).

Sadoveanu, sau „însăşi natura care se contempla pe sine şi se tălmaceşte singură în termeni de conştiinţă”, 🤬 il va defini Lucian Blaga, a avut o evoluţie lentă: abia când „tipăreşte „Zodia Cancerului”, urmată aproape imediat de „Baltagul””, începe „marea serie ce se încheie, în 1952, cu „Nicoară Potcoavă” precizează Al. Paleologu. Care adaugă: „(…) părerea că Sadoveanu ar fi un intuitiv lipsit de cultură (…) este o aberaţie pe care nu o poate crede decât cine nu l-a citit cu destulă atenţie sau nu e destul de serios instruit el însuşi. Un mare scriitor fără o mare cultură nu a existat niciodată şi nu poate niciodată exista. Cultura, chiar erudiţia, fără de care opera de maturitate a lui Sadoveanu nici nu ar fi fost de conceput, este la el materie de viaţă şi meditaţie, modelatoare în plan uman, operantă în ordinea spiritului (…). În loc sa fie simulată, 🤬 vedem la unii (căci se vede), la Sadoveanu erudiţia e disimulată, încorporată formativ în actul de creaţie. Mare artist, scriitor de geniu a devenit Sadoveanu târziu, printr-un proces de transmutaţie interioară care l-a modificat fundamental. Abia după un sfert de secol de la debut, Sadoveanu a devenit cu adevărat Sadoveanu. Dacă nu vrem să admitem asta, nu înţelegem nimic din lecţia de şlefuire a pietrei săvârşită de Sadoveanu şi nu înţelegem sensul lungii sale căi către sine".

# data[].attributes.body
Fiul lui Nicolae Pisculescu, arendas al mosiei Didesti, si al Chiriachiei (n. Ostreanu), fiica de preot.

Viata si activitatea literara a lui Gala Galaction (Grigore Pisculescu) nu implica probleme deosebite. Se naste in 1879 intr-o familie de mici proprietari agricoli din Didesti-Teleorman. Face liceul Sfantul Sava din Bucuresti si este coleg cu Ion Theodorescu (Tudor Arghezi) cu N.D.Cocea. Face Facultatea de litere si filosofie apoi Facultatea de teologie si isi da doctoratul in teologie. A fost defensor al episcbpiei Olteniei si a Curtii de Arges. A fost membru al Academiei Romane (1947).

Clasele primare in satul natal (1886-1888) si la Rosiorii de Vede (1888-1890); liceul la Bucuresti, la "Sf. Sava" (1890-1898). Ca elev, redacteaza singur rev. poligrafiata Zig-zag (1896). Adevaratul debut in Adevarul ilustrat (7 oct. 1896), cu schita Pe terasa. Din aceasta perioada dateaza prietenia de-o viata cu T. Arghezi, N. D. Cocea si V. Demetrius. Facultatea de Litere si Filosofie, inceputa la Bucuresti in 1898 si abandonata (1899) in favoarea Facultatii de Teologie (1899-1903). Din 1903 la Cernauti, in vederea unui doctorat in teologie (obtinut in 1909). Reconfirmat (1909) in postul de defensor eclesi-astic pe care il mai detinuse temporar in 1906. Pe deplin afirmat ca scriitor inca din primul deceniu al sec., GALACTION colaboreaza la mai toate rev. de audienta ale epocii, conducand el insusi Cronica (1915-1916, impreuna cu T. Arghezi) si Spicul (1918). in 1914, Editura Viata Romaneasca ii publica primul voi., Bisericuta din razoare, premiat de Acad. Romana (1915). Acuzat de colaborationism cu ocupantul german (dec. 1916-nov. 1918), GALACTION este destituit (1919) din postul de defensor eclesiastic, publicistica devenind principalul sau mijloc de subzistenta. Art. de atitudine socialista si democratica, publicate incepand din 1919 in Socialismul, Chemarea, Lumea noua, Cuvantul liber, Luptatorul, Avantul s. a. (o parte incluse in voi. O lume noua, 1919). Hirotonit preot in 1922.

# data[].attributes.body
"Cel mai mare poet al secolului XX", 🤬 îl numea Tudor Vianu, se naşte la Bucureşti, numele său real fiind Ion N. Theodorescu. Cursul primar la şcoala „Petre Poenaru”, gimnaziul la „Dimitrie Cantemir”. Debutează în ziarul lui Macedonski, „Liga ortodoxă” (1896), cu poezia „Tatălui meu”; colaborează, sub numele Ion Th. Arghezi, la „Revista modernă” şi „Viaţa nouă”. Tehnician la fabrica de zahăr Chitila (1897-99); novice la Mănăstirea Cernica (1899); diacon la Mitropolia Ungrovlahiei din Bucureşti (1900). Între 1905 şi 1910 locuieşte în Elveţia şi călătoreşte în Franţa. Din legătura ulterior legalizată (1913) cu prof. Constanţa Zissu i se naşte un fiu, Eliazar. În 1910 N.D. Cocea îi publică versurile la „Viaţa socială”; după întoarcerea în ţară, colaborează la „Facla” (1912), „Viaţa românească” şi „Rampa”; redactor (1913-14) la ziarul „Seara”; din 1915, conduce săptămânalul „Cronica”. În 1916 se căsătoreşte cu Paraschiva Burda, care-i va dărui doi copii, Domnica şi Iosif (alintaţi de el: Mitura şi Baruţiu). Rămas în Bucureşti în timpul ocupaţiei germane, devine redactor al unei publicaţii oficiale, ceea ce-i atrage, ulterior, condamnarea la închisoare (1918); este graţiat prin intervenţia lui N. Iorga (1919). Colaboreaza la „Hiena” (1919-20); redactor-şef al revistei Cuget românesc (1922-23).

În 1927 îi apare primul volum de versuri, „Cuvinte potrivite”. În 1928 editează ziarul, mai apoi săptămânalul „Bilete de papagal”, cea mai caracteristică publicaţie a sa din perioada de maturitate. Publică „Icoane de lemn” (1929), „Poarta neagra” (1930), „Flori de mucigai” (1931), „Cartea cu jucării” (1931), „Tablete din ţara de Kuty” (1933), „Ochii Maicii Domnului” (1934), „Cărticica de seară” (1935), „Cimitirul Buna Vestire” (1936), „Ce-ai cu mine, vântule” (1937), „🤬” (1939). În paralel, ediţiile succesive de „Versuri” (1936, 1940 şi 1943) adună aproape toate poeziile publicate anterior în volume. Distins cu „Premiul Naţional” (1934). În perioada războiului scoate romanul „Lina” (1942); colaborează la ziarul „Informaţia zilei” (1943), deţinând rubrica permanentă „Bilete de papagal”; publicarea (sept. '43) a pamfletului „Baroane” atrage suprimarea ziarului şi internarea autorului în lagărul de la Târgu-Jiu. După eliberare, publică volumele „Bilete de papagal” (1946), „Manual de morală practică” (1946), „Una sută una poeme” (1947) şi i se joacă piesa „Seringa” (1947). Laureat al „Premiului Naţional pentru Literatură” (1946). În 1948, i se interzice dreptul de a publica; după ridicarea interdicţiei, reintră într-o fază de sporită activitate. Publică pachetele „Prisaca” (1954), 1907 - „Peizaje” (1955), „Cântare omului” (1956), „Stihuri pestriţe” (1957), „Frunze” (1961), „Poeme noi” (1963), „Cadenţe” (1964), „Silabe” (1965), „Ritmuri” (1966), „Noaptea” (1967). Din 1962, începe să apară ediţia de „Scrieri” (proiectată în 61 de volume). Postum, apar „Frunzele tale” (1968), „Crengi” (1970), „XC” (1970) şi „Călătorie în vis” (1973).

Activitatea lui Arghezi se desfăşoară pe mai bine de şapte decenii – situaţie fără precedent în literatura noastră – şi într-o deconcertantă varietate de forme publicistice: a alterat poezia cu ziaristica, a fondat ziare şi reviste efemere, şi-a făcut auzită vocea în tot soiul de prilejuri, întovărăşind publicarea unor pamflete de cel mai violent ton cu poezii concepute în cu totul alt regim sufletesc. Problema esenţială a liricii lui Arghezi este aceea a conştiinţei, a unei constiinţe care caută şi se frământă, dar pune totul în termenii unei înţelegeri simple, concrete, primordiale. Nu este vorba la el de spectacolul pe care-l oferă gândirea întru cucerirea unui adevăr, ci de însuşi chinul gândirii

# data[].attributes.body
Fiul lui Iosif Goga, preot, si al Aureliei (n. Bratu). Frate cu Eugen Goga.

Stramosii paterni, de origine macedoromana, venisera in sec. al XVIII-lea in Craciunel, langa Cetatea de Balta. Pe linie materna, descinde dintr-o straveche familie brasoveana, atestata din 1480. Ambii parinti aveau inclinatii literare, intretinand in familie cultul pentru poezia lui Eminescu si Cosbuc.

Din copilarie, GOGA se identifica cu universul rural, imbratisan-du-i aspiratiile: "De la inceput m-am pomenit intr-un mediu taranesc pe care [ ] am cautat sa-1 patrund dus de mana de parintii mei carturari. Eu n-am fost taran, dar am priceput pasurile satului si m-am contopit cu toate durerile lui" (Marturisiri).

Dupa ce urmeaza primele clase la Rasinari, trece la gimnaziul si liceul unguresc din Sibiu (1890-1899), transferandu-se, in urma unui conflict national, la liceul romanesc din Brasov, unde isi ia si bacalaureatul (1900). Facultatea de Litere si Filosofie a Univ. din Budapesta (1900-1904). Student, frecventeaza cercul literar "Petru Maior" si se alatura gruparii fondatoare a rev. Luceafarul, unde publica majoritatea poeziilor sale, dupa un debut nesemnificativ in rev. Tribuna (1897). Dupa studiile budapestane, trece la Univ. din Berlin, cu o bursa acordata de Asoc. Astra, audiind cursurile lui Wilamowitz-Moellendorf.

Calatoreste in Italia (Milano, Florenta, Bologna).

Debut editorial cu voi. Poezii (1905), cu un puternic ecou in critica vremii (T. Maiorescu, N. Iorga, E. Lovinescu s. a.) Moartea tatalui (1905) il obliga sa intrerupa studiile si sa se intoarca in Ardeal. Stabilit la Sibiu, secretar al Astrei, muta aici si redactia Luceafarului, preluandu-i, impreuna cu Oct. C. Taslauanu, directia (1907-1909; 1912-1914). I se acorda, in urma raportului lui T. Maiorescu, premiul Acad. "Nasturel-Herescu" (1906). intemeiaza rev. Tara noastra, ca publicatie pentru popor a Astrei (1907). Puternicul ecou al rascoalelor taranesti din acelasi an se resimte in Fibra lirica a noului voi., Ne cheama pamantul (1909). Lupta tot mai sustinuta a lui GOGA pentru drepturile nationale si sociale ale romanilor ardeleni ii atrage arestarea si primul proces de presa (1911), soldat cu condamnarea si detentia la Seghedin (1912), unde-1 viziteaza I. L. Caragiale. Eliberat, intreprinde o lunga calatorie prin Occident (Italia, Elvetia, Franta, Spania); experienta (intelectuala, sentimentala) marcheaza o modificare a vocii lirice, in voi. Din umbra zidurilor (1913), dar orizontul amintirii, lumea de "acasa" il urmareste peste tot. Se stabileste la Bucuresti, cucerind simpatia larga a publicului cu piesa Domnul notar (1914) si cu fierbintele sau verb oratoric din anii neutralitatii (1914-1916). Devine unul dintre animatorii "Ligii unitatii politice a tuturor romanilor" si pledeaza, in stilul sau biblic-profetic, intrarea Romaniei in lupta pentru eliberarea Transilvaniei si a realizarii unitatii nationale. Art. din Strigate in pustiu (1915) si poemele din voi. Cantece fara tara (1916) exprima retorica momentului, alternand virulenta cu ardoarea patriotica.

La intrarea Romaniei in razboi, se inroleaza ca simplu soldat pe frontul din Dobrogea, detasat apoi la Biroul de propaganda al armatei, unde editeaza, in refugiul de la Iasi, ziarul Romania. I se incredinteaza diverse misiuni diplomatice la Paris si Londra, lucrand in cadrele Consiliului National Roman pentru a dobandi sprijinul international in favoarea cauzei romanesti. Dupa Unirea din 1918, e ministru al Instructiunii si Cultelor (1919), ministru al Cultelor si Artelor (1921), ministru de Interne (1926). Membru al Acad. (1922), rosteste discursul solemn de primire, inchinat lui GOGA Cosbuc (30 mai 1923). Premiul national de poezie (1924). Presedinte al S.S.R. (1924-1925). in pofida acestor onoruri (la cincizeci de ani e sarbatorit pe plan national); in 1932, Univ. din Cluj ii decerneaza titlul de doctor honoris causa si-1 cheama sa ilustreze o catedra special creata pentru el), GOGA se afla intr-o eclipsa a fortei creatoare. Piesa Mesterul Manole (1928) si culegerea de conferinte, evocari, amintiri Precursori (1930) sunt singurele opere care-i marcheaza prezenta in literatura momentului. Tarat in combinatii politice nefaste, erorile anilor postbelici il indeparteaza de propriile idealuri sociale carora le e inchinata intreaga sa opera lirica. Prim-ministru (1937-1938) intr-o formatiune de dreapta, scurta sa guvernare e si inceputul degringoladei politice ce avea sa impinga tara spre dezastru. Realizand - asa 🤬 o atesta testamentul sau -dimensiunile erorii, GOGA se retrage din viata publica. Agitatia ultimilor ani si framantarile de constiinta ii grabesc sfarsitul: moare la 57 de ani, in urma unui accident cerebral. Poeta vates, GOGA a fost mesagerul si prizonierul unei vremi istorice de mari tensiuni si conflicte. Daruindu-se unei misiuni, implinirea ei 1-a lasat insa suspendat in fata unei noi epoci, careia nu i-a mai putut descifra sensurile istorice adevarate. Scriitor de mari resurse romantice, agitator de constiinte, a fost exponentul stralucit al pregatirii si implinirii visului national secular. "S-a ars pe sine prin flacara nestinsa ce ardea in el" (N. Iorga).

# data[].attributes.body
Tatal, Dimitrie Vasiliu, comerciant la Bacau; mama Zoita (n. Langa).

Absolva liceul in orasul natal (1903) si Facultatea de Drept a Univ. din Iasi (1911). Plateste zece ani cotizatiile de avocat la baroul din Bacau, fara sa profeseze.

Suplinitor in cateva randuri, sef de birou, copist, ajutor contabil, referent bibliotecar, obtine, in 1932, o pensie din partea S.S.R. si, din 1940, de la Casa de pensii a scriitorilor; in 1955, Consiliul de Ministri ii acorda o pensie de onoare.
Primele lecturi: Eminescu, St. Petica, Maurice Rollinat, Al. Macedonski; frecventeaza cenaclul mace-donskian (1903-1904). Din 1907 colaboreaza larev. Versuri (devenita Versuri si proza) a lui I. M. Rascu, iar din 1912 la Flacara. Scoate, la Bacau, rev. Orizonturi noi (1915) si Ateneul cultural (1925). Voi. de debut: Plumb, 1916 (premiat de Ministerul Artelor in 1923). Premiul pentru poezie al S.S.R. (1925); Premiul National pentru poezie (1934) ex aequo cu T. Arghezi. Alte voi.: Scantei galbene (1926), Cu voi (1930), Comedii in fond (1936), Stante burgheze (1946).

Din 1933 se stabileste in Bucuresti. O mai veche nevroza (prima internare in 1914) il sileste la o viata, in general, retrasa. in 1947, este sarbatorit la Bacau pentru 65 de ani de viata si 50 de ani de activitate literara. Opera i se reediteaza incepand din 1956 si 1957. in 1956, la 75 de ani, nr. omagiale de rev. si Ordinul Muncii clasa I. Descoperit de Macedonski, BACOVIA se impune cu dificultate, data fiind originalitatea absoluta a poeziei lui. in 1922, E. Lovinescu este reticent pana la a crede poezia lui BACOVIA fara arta. Mai receptivi se dovedesc un timp poetii. Voi. Poezii m 1929 (cuprinzand Plumb si Scantei galbene) inaugureaza, de fapt, receptarea critica propriu-zisa, dar G. Calinescu nu-1 considera un mare poet. Abia ulterior se impune BACOVIA in ochii criticilor, si numele lui este tot mai des asociat cu al scriitorilor moderni. Simbolist prin formatie, BACOVIA isi depaseste epoca, apartinand poeziei romane moderne ca unul dintre marii precursori.
Ceea ce se observa numaidecat la BACOVIA este spiritul decadent al unei sensibilitati, in linii esentiale, eminesciene. Dionis, sufleteste, e un primitiv sanatos si mizeria lui e relativa: o natura in ruina, dar nu in dezagregare. Izbitoare sunt mai degraba vitalitatea, germinatia colosala. Casa lui Dionis se afla in mijlocul unei gradini pustii, cu zaplazurile naruite, in care lobodele si buruienile au crescut in uriase tufe negre. Pe streasina putreda de sindrila muschiul straluceste in lumina lunii, prin treptele de la intrare a razbatut iarba. La BACOVIA dimpotriva, natura este expresia unei dezorganizari sufletesti, a unei nevroze. El are predilectie pentru tristetile autumnale, cu case „ce stau daramate" si mansarde igrasioase, cu parcul „mancat de cancer si ftizie". E o natura in descompunere, atinsa de o moarte lenta si inexorabila. Pe Dionis natura il protejeaza, el nu i se opune, ci o prelungeste, parand el insusi un element al naturii. La BACOVIA natura e ostila, apasatoare ca o inchisoare: „Case de fier in case de zid, / Si portile grele se-nchid". Saracacios, insa nu sordid, e si interiorul eminescian, intr-o neoranduiala care e a naturii insasi. Colbul se aduna in straturi groase, paianjenii au umplut ungherele cu matasa lor, prin carti „umbla soarecii furis", iar plosnitele roiesc nesuparate pe pereti. Odaia lui BACOVIA e rece si neprimitoare, prin colturi „dorm umbre negre", faclia tremura in oglinda, tablourile de pe pereti atarna strambe si triste. Nici prezenta iubitei nu face sa para plina desarta casa, ca la Eminescu: „Odaia mea ma inspaimanta. / Aici n-ar sta nici o iubita". La Eminescu, iubirea este o expresie fireasca a instinctului, fara mari complicari, si de aceea sanatoasa. BACOVIA trece si el zadarnic pe sub ferestre sau bate in geamul stins, dar el cere iubitei, care canta la clavir muzica funebra, un vals indoliat: „Hai sa valsam, iubito, prin salon / Dupa al toamnei bocet mortuar" sau vrea sa inece in parfumuri si in roze o banuiala de putrefactie: „Toarna pe covor parfume tari / Adu roze pe tine sa le pun; / Sunt cativa morti in oras, iubito, / Si-ncet cadavrele se descompun". El nu are numai obsesia molipsirii, a sarutului ftizie, a sanilor lasati, dar si a „amorului defunct", imaginandu-si trupul iubitei inert, pe „flori de plumb", intr-un cavou. in sfarsit, daca natura lui Eminescu e „naturala", a lui BACOVIA e artificiala, ca a simbolistilor. Eminescu canta codrul urias, teiul, bradul, miresmele imbatatoare. La BACOVIA dam de verlainienele parcuri si havuzuri, florile lui sunt uscate, parand de hartie, sau au parfumuri otravitoare. Locul melancoliei lui Eminescu e in padure, langa izvor sau pe lacul „incarcat cu flori de nufar". La BACOVIA nevrozele se produc in „carciumi umede, murdare" sau in odaia obscura, inecata in fum de tigara si in aburii cafelei. in locul paradisului eminescian, care e insula lui Euthanasius, vom gasi la BACOVIA baudelairienele „paradisuri artificiale". Psihologia lui BACOVIA e in fond aceea a tuturor „artistilor proletari culti" - cu termenul foarte nimerit al lui Gherea -care a avut, in ultimele decenii ale secolului trecut, un puternic fond eminescian. Ibraileanu va vorbi chiar despre un „curent eminescian", care a exprimat starea de spirit a unei bune parti din scriitorii (Traian Demetrescu, St. Petica, Al. Obedenaru s.a.) intrati in literatura in jurul lui 1900. Melancolia, dezgustul, scepticismul lui Eminescu devin, fara seninatatea ataraxic a a Luceafarului, „deznadejde tragica". El e ceea ce se cheama un utopist si poeziile sunt pline de referiri la o ordine noua de lucruri, foarte cetoasa insa, si in termenii generali ai epocii: „O, vino odata, maret viitor", „zvon de vremi mari", „O, cand va veni un cantec de alte primaveri ?!" etc; cea mai directa din aceste atitudini de protest e in Serenada muncitorului. Lucrul cel mai important e ca aceasta stare generala depresiva constituie terenul de penetratie a simbolismului francez in poezia romaneasca. Poezia lui BACOVIA pleaca neindoielnic din simbolism, mai ales din Rollinat, Corbiere, Laforgue, din Poe sau Baudelaire. Exista totusi diferente importante. Simbolistii, care redescopera, impotriva afectivitatii romantice si a artizanatului parnasian, poezia de cunoastere, scriu de fapt o poezie de conceptie, deghizata. Sinestezia, „corespondentele" baudelairiene sunt adeseori procedee intelectuale. Culorile, sunetele, vocalele sunt tratate ca notiuni.

# data[].attributes.body
Fiul lui Costache Voicu, gospodar cu stare, si al Sultanei (n. Hagiu). incepe scoala in satul Plescoi si termina cursul primar la Buzau. Liceul ,3- P. Hasdeu" (Buzau), apoi "Gh. Lazar" din Bucuresti, absolvit in 1902.

Preocupat de materialism, pozitivism si evolutio-nism, ii citeste pe Littre Claude Bernard, A. Comte, Dar-win si Spencer, studiaza opera lui Wundt, Hofding, Pierre Janet si W. James, atras de psihofizica si psihopatologie.

Urmeaza cursurile Facultatii de Litere si Filosofie a Univ. din Bucuresti (1902-1903), apoi trece la Facultatea de Medicina (1903-1910). in 1910 isi sustine teza de doctorat in medicina: Rezectia intestinului cu sutura termino-terminala in herniile strangulate.

Debuteaza in Convorbiri literare (1912), cu poezia Dorul. Pana in 1917, practica medicina in diferite circumscriptii satesti: Ocolul (jud. Gorj), Bezdead si Tatarani (jud. Dambovita), Buftea, Budesti (jud. Ilfov). in timpul primului razboi mondial (1917-1918) e medic militar la Barlad, unde participa la serile literare ale lui Al. Vlahuta: "N-a fost gand al meu pe care sa nu i-1 spun, n-a fost vers pe care sa nu i-1 citesc, n-a fost fapta de care sa nu stie". Debut editorial cu voi. Poezii (1916); din acelasi an colaboreaza la Flacara lui C. Banu, in urma unei recomandari date de Al. Macedonski. in 1918 este numit medic de circumscriptie la Bucuresti, apoi medic la Administratia Domeniilor Coroanei (1920). Din 1921, subdirector al Fundatiei Culturale (director, din 1922). Editeaza, la Barlad (impreuna cu G. Tutoveanu, T. Pam-file si M. Lungeanu), rev. Florile dalbe (1919), iar cu T. Paunescu-Ulmu si N. I. Herescu, la Craiova, rev. Pleiada (1927-1928). Colab. la Cuget romanesc, Viata literara, insemnari literare, Dacia, , Kalende, Gandirea, Luceafarul, Revista Fundatiilor Regale, Viata Romaneasca etc. Debut in dramaturgie pe scena Teatrului National, cu drama Fata Ursului (1933). Tot aici i se prezinta Umbra, in 1935. in rev. Azi publica piesa intr-un act La pragul minunii (1934). Publica art. de educatie sanitara si asistenta medicala in Lamura (1919-1928), Albina (1922-1925), Vatra (1929-1930), Romania administrativa (1927-1936) si Farul caminului (1933-1938). De la infiintarea Cugetului romanesc (1922), al lui T. Arghezi si I. Pillat, publica aici poeziile din voi.

Poeme cu ingeri (1927). Redacteaza emisiunea saptamanala "Ora satului" la Radio (1930). incepand cu 1933, referent literar la Radiodifuziune, apoi director al programului literar (panain 1945). A publicat voi. de poezii (Din Tara Zimbrului si alte poezii, 1918; Parga, 1921; Poeme cu ingeri, 1927; Destin, 1933; Urcus, 1937; intrezariri, 1939; Poezii, 1944) si teatru (Demiurgul, 1943; Duhul pamantului, 1943). Dupa 1944, participa la intalnirile literare ale grupului "Rugul aprins", de la manastirea Antim (staret era arhimandritul Vasile Vasi-lachi). Reuniunile aveau loc in salonul staretiei sau in biblioteca manastirii, in prezenta a numerosi scriitori, oameni de cultura si monahi: Ion Marin Sadoveanu" class="navg">Ion Marin Sadoveanu, Anton Dimitriu, Alexandru Mironescu, Paul Sterian, Mircea Vulcanescu, Sandu Tudor, Dumitru Staniloaie, arhimandritul Haralambie Vasilachi, parintii Felix Dub-neac, Andrei Scrima, Sofian Boghiu s.a. Se intentiona scoaterea unei rev. de spiritualitate romaneasca si tiparirea unei col. de traire crestina, alaturi de actiuni umanitare si de incurajare a artelor , prin acordarea de premii. in 1948, gruparea este interzisa, calugarii surghiuniti la alte manastiri, iar ceilalti judecati si condamnati la ani grei de inchisoare. VOICULESCU e arestat in aug. 1958 si eliberat abia la 2 mai 1962, cu mai putin de un an inainte de moarte. Postum, apar Ultimele sonete inchipuite ale lui Shakespeare in traducere imaginara de VOICULESCU Voiculescu (1964), doua voi. de Povestiri (1966) si romanul inedit Zahei orbul (1970). Dupa o prima faza de traditionalism, poezia lui VOICULESCU evolueaza spre decorativ si o discreta caligrafie a sentimentelor. In proza, aceeasi dispozitie lirica este uneori devastator exercitiu spiritual, alteori transcendere a anecdoticului prin mit si fictiune pura. Premiul Acad. Romane pentru voi. Din Tara Zimbrului si alte poezii (1918); Premiul Soc. Scriitorilor Romani pentru voi. Poeme cu ingeri (1927); Premiul pentru literatura al Editurii Fundatiilor Regale (1939); Premiul national de poezie (1941).

# data[].attributes.body
Cel dintai nascut, intr-o familie numeroasa (14 copii), fiu al lui Vasile Rebreanu, invatator, coleg de scoala si prieten cu George Cosbuc, si al Ludovicai (n. Diuganu).

Ambii parinti provin din familii de tarani liberi (graniceri) de pe Valea Somesului: tatal, din Chiuza, mama, din Beclean. in formarea si educarea sa, o mare influenta o are mama, care va pastra o viata intreaga pentru intreaga pentru intaiul ei nascut o afectiune speciala, ce isi va pune amprenta decisiv nu numai pe personalitatea, dar si pe opera scriitorului.

Scoala primara in com. Maieru (1891 -1894); „Gimnaziul graniceresc" din Nasaud (1895-1896), intrerupt si continuat la „Polgari fiu iskola" (Scoala civila de baieti) din Bistrita (1897-1899). Scoala superioara de honvezi din Sopron (1900-1903); Acad. militara „Ludoviceaum din Budapesta (1903-1906). Sublocotenent in Regimentul 2 honvezi regali din Gyula. Acuzat de delapidare (episod controversat, niciodata definitiv elucidat), este silit sa demisioneze la 12 febr. 1908. Revenit pe meleagurile natale, este, intre 1908 si 1909, ajutor de notar in com. Magura Ilvei si Nimigea, functionar la primaria din Vararea. Este perioada in care scrie, dupa cateva nuvele de inspiratie cazona in lb. maghiara, primele pagini in lb. romana, cu o dubla valoare, de exercitiu narativ si de aprofundare a lb. materne. Debut in rev. Luceafarul (1 nov. 1908). Trece muntii, prin Sibiu, si se stabileste la Bucuresti (15.08.1909). Frecventeaza o vreme boema capitalei. Intra in cercul „Convorbirilor critice". La cererea guvernului ungar, este arestat la 15 febr. 1910; incarcerat la Vacaresti (mai 1910), este extradat si intemnitat la Gyula pentru acelasi presupus delict din timpul carierei militare. Eliberat (aug. 1910), revine la Bucuresti. Publica impreuna cu M. Sorbul, viitorul cumnat, rev. de teatru Scena (15 sept. 1910-ian. 1911). Secretar literar al Teatrului din Craiova (1911-1912), sub directoratul lui Emil Girleanu. Aici o cunoaste pe actrita Fanny Radulescu (fiica avocatului Radulescu si a Alexandrinei), cu care se casatoreste (19 ian. 1912). Unicul lor copil, Puia-Florica (casatorita Vasilescu) este nascuta la 30 dec. 1908. Debut editorial cu un voi. de nuvele, Framantari, 1912. Cartea trece aproape neobservata. Activitatea de cronicar teatrul la Rampa (1912-1913), Ziua, Scena, Universul literar, Viata Romaneasca. Voi. Golanii (1916), Marturisire (1916) si Rafuiala (1919) cuprind texte publicate anterior in periodice. In anii primului razboi mondial, ramanand in capitala ocupata de nemti, este arestat ca „nesupus la mobilizare". Evadeaza si fuge la Iasi (mai 1918), unde este suspectat ca spion filogerman. Aceasta experienta de viata devine, cu o minima transfigurare artistica, material epic pentru romanul-jurnal Calvarul, publicat in 1919. In anii imediat urmatori colaboreaza la rev. Sburatorul si dirijeaza colectia „Scriitori celebri" la editorul H. Steinberg, facand si numeroase trad. In 1920 apare romanul Ion (Premiul „Nasturel-Herescu" al Acad. Romane). De aici inainte, biografia sa se confunda cu biografia operei. Astfel consacrat in peisajul literelor romanesti, isi va continua activitatea de prozator, opera sa ampla, diversa din punct de vedere tematic si narativ, dar inegala estetic, numarand Padurea spanzuratilor (1922; Marele premiu pentru roman), Adam si Eva (1925), Ciuleandra (1927), Craisorul (1929), Rascoala (1932), Jar (1934), Gon7a(1938), Amandoi (1940). Desi impatimit de teatru, este autorul unor scrieri dramatice minore: Cadrilul (1919), Plicul (1923), Apostolii (1926). Traducator el insusi, este unul dintre cei mai tradusi scriitori romani, opera sa cunoscand ed. antume in lb. franceza, italiana, sarba, croata, ceha, germana, engleza, turca, spaniola, portugheza, polona, la care se adauga, dupa moartea autorului, altele in rusa, maghiara, bulgara, iraniana, finlandeza, japoneza, daneza. In timpul vietii sunt ecranizate, cu colab. sa, romanele Ion si Ciuleandra, iar apoi, in regia lui Liviu Ciulei, Padurea spanzuratilor (1965), scenariul: Titus Popovici, film ce obtine Marele Premiu pentru regie la Festivalul de la Cannes. infiinteaza si conduce rev. Miscarea literara (1924-1925), Romania literara (1932-1934) s.a. Dupa 1941, numele sau se afla in fruntea ziarului pro-german Viata, unde publica insa putin, si doar texte fara implicare politica directa. Asemeni lui Slavici, in primul razboi mondial, atitudinea sa filogermana (rezultat si al formatiei sale) exprima credinta ca germanii pot fi castigati pentru cauza romanilor, careia nu vor pregeta sa-i acorde adevarata solutie (sens in care chiar intreprinde, in 1941, un turneu de conferinte in Europa). Profund implicat in viata scriitorimii romane, militeaza activ pentru consacrarea si recunoasterea publica (id est juridica) a profesiei de scriitor. Datorita calmului, echilibrului si eficientei sale, detine mai multe functii: director al Teatrului National (1928-1930; 1940-1944), secretar (din 1914). vicepresedinte (din 1923), presedinte (1925-1932) al SSR; a condus Directia pentru Educarea Poporului (1930-1931). in 1926 calatoreste la Berlin ca delegat la Congresul international al scriitorilor si la Madrid, la Congresul autorilor dramatici; in 1928 participa la festivitatile centenarului Ibsen la Oslo. Bogata sa activitate culturala este recompensata prin numeroase distinctii: medalia „Bene Merenti" (9 dec. 1922), ordinul „Coroana Romaniei", in grad de comandor (12 mart. 1926) si „Rasplata muncii pentru invatamant" (22 mart. 1926), acordata de Ferdinand I; ordinul „Meritul Cultural", cavaler clasa I (22 sept. 1931 si 7 iun. 1940), acordat de Carol II; membru al ordinului „Coroana Romaniei", in grad de mare cruce (27 ian. 1942) si ordinul „Meritul Cultural", acordate de Mihai I. Premiul natiunal pentru proza (1929). Membru al Acad. (1939).

# data[].attributes.attachment_caption
Prozator, dramaturg, poet, eseist, filosof si publicist.

# data[].attributes.body
Fiul ofiterului Camil Petrescu (mort inainte de nasterea scriitorului) si al Anei (n. Cheler/ Keller); crescut de comisarul de politie Tudor Popescu si sotia sa, Maria (prime elemente traumatizante).

Clasele primare la o scoala din Obor, cartierul parintilor adoptivi; cursuri liceale la „Sf. Sava" si la „Gh. Lazar". Din 11 nov. 1913, student al Facultatii de Litere si Filosofie a Univ. din Bucuresti. PETRESCU P. Negulescu si C. Radulescu-Motru il remarca si il incurajeaza. Sub pseud. Raul D., debuteaza la Facla in 1914 (art. Femeile si fetele de azi). Cu acelasi pseud. colaboreaza la Rampa lui N. D. Cocea si la Cronica lui T. Arghezi. Din 1916, cursurile scolii militare la Regimentul 6 „Mihai Viteazul" din Bucuresti (in paralel cu cele universitare). La 1 aug. 1916 se inroleaza ca sublocotenent in armata. Pana la 1 aug. 1917 este ranit de trei ori. Cade prizonier si revine in tara la 10 apr. 1918. Razboiul il supune unor noi experiente traumatizante (ramane pentru tot restul vietii cu auzul slabit). Este perioada scrierii, mereu reluate, a piesei Jocul ielelor. Licentiat in filosofie cu o lucrare de logica (1919). intre 1919 si 1921, prof. la Timisoara: conduce rev. Banatul romanesc. Tara si Limba romana. Intensa activitate politica. Revine la Bucuresti. Pentru scurt timp, in grupul rev. Sburatorul. Scrie si publica febril; art. sale, de o rara vehementa polemica, apar in mai toate rev. vremii, precum si in rev. pe care le-a intemeiat si condus: Saptamana muncii intelectuale (1924) si Cetatea literara (1926). Voi. Versuri in 1923. in 1925, Suflete tari (la Teatrul National din Bucuresti) - oarecare succes. Din motive obiective, dar si ca urmare a unor cronici exagerat de severe, piesa Mioara (1926) cade. Esecul il indreapta spre proza, care il impune definitiv atentiei publice, mai intai cu Ultima noapte de dragoste, intaia noapte de razboi (1930), si apoi cu Patul lui Procust (1933), roman care ii aduce aproape unanima recunoastere a talentului. Pamfletul critic Eugen Lovi-nescu supt zodia seninatatii imperturbabile (1933) marcheaza pragul ultim al rupturii de marele critic. Notele zilnice (1927-1940) il arata ca pe o fiinta hartuita de lipsuri materiale si de complexul propriei infirmitati, inconjurata din toate partile de ostilitate si de atacuri nedrepte (la impresia de coalitie generala indreptata impotriva sa va fi contribuit, fara indoiala, si un nemasurat orgoliu vesnic la panda, vesnic susceptibil si tocmai de aceea atat de usor de ranit). Pana prin 1943, PETRESCU se dedica filosofiei; aprofundeaza studiul fenomenologiei si schiteaza bazele unui „sistem" propriu, de esenta fenomenologica: Substantialismul. Din 1934, colaborator si apoi redactor-sef al Revistei Fundatiilor Regale, unde publica multe dintre cele mai valoroase studii ale sale. Din 1948, membru al Acad. in 1953, publica primul voi. al romanului istoric Un om intre oameni, opera in trei voi. insumand peste 1500 pag., ramasa neterminata. in 1954, Premiul de Stat clasa I si titlul de Laureat al Premiului de Stat pe anul 1953, decorat cu Ordinul Muncii clasa I. in oricare dintre multiplele domenii la care s-a oprit, activitatea sa se situeaza in zona superioara a creativitatii. Cu Ultima noapte si cu Patul lui Procust a modificat profund romanul romanesc.

# data[].attributes.attachment_caption
Critic, istoric literar, poet si prozator.

# data[].attributes.body
Fiul Mariei Visan din Dobroteasa - Olt, infiat la 8 ani, de familia Constantin Calinescu din Iasi.

Scoala primara la Iasi si Bucuresti, gimnaziul ("Gh. Sincai") si liceul ("Gh. Lazar") la Bucuresti. Facultatea de Litere (1919-1923) in Bucuresti. Studii, in continuare, la Scoala Romana din Roma (1923-1928). Publica doua memorii asupra propagandei catolice in tarile romane (Alcuni missionari cat-tolici italiani nella Moldavia dei secoli XVII e XVIII, 1925 si Altre notizie sui missionari cattolici nei paesi romeni, 1930). Prof. de liceu la Timisoara (1928) si Bucuresti (1928-1935). Colaboreaza la rev. Roma (1924-1926, condusa de Ramiro Ortiz), Universul literar (director Perpessicius), Viata literara, Sburatorul, Gandirea si scoate singur Sinteza (1927) si Capricorn (1930). Din 1933, codirector al rev. Viata Romaneasca, cu M. Ralea. Dr. in litere (1936) al Univ. din Iasi, cu o teza despre ms eminescian Avatarii faraonului Tla. Conf. univ. (1937) de estetica si critica literara la Facultatea de Litere din Iasi. In 1939 scoate, la Iasi, Jurnalul literar, foaie de critica si istorie literara. Din 1945, prof. de istoria literaturii romane moderne la Facultatea de Litere din Bucuresti.

Membru al Acad. (1949). A dirijat periodicele Tribuna poporului (1944), Lumea (1945), si Natiunea (1946), Studii si cercetari de istorie literara si folclor (1952), rev. Institutului de Istorie Literara si Folclor, pe care 1-a condus din 1949 pana la sfarsitul vietii. Calatorie in Uniunea Sovietica (1948), raportata in Kiev, Moscova, Leningrad (1949), si in R. P. Chineza (Am fost in China noua, 1953). Rechemat prof. onorific la Facultatea de Litere din Bucuresti (1961). A publicat monografii: Viata lui Mihai Eminescu (1932), Opera lui Mi hai Eminescu, I-V (1934-1936), Viata lui Ion Creanga" class="navg">Ion Creanga (1938), N. Filimon (1959) si Gr. M. Alexandrescu (1962), o monumentala Istorie a literaturii romane de la origini pana in prezent (1941), un compendiu de Istoria literaturii romane (1945), studii, conferinte si eseuri: Principii de estetica (1939), Impresii asupra literaturii spaniole (1946), romane: Cartea nuntii (1933), Enigma Otiliei (1938), Bietul loanide (1953), Scrinul negru (1960), versuri: Poesii (1937), Lauda lucrurilor (1963), teatru: Sun sau calea neturburata (1943), efemeride: Cronicile optimistului (1964).

# data[].attributes.body
Fiul lui Gheorghe Ieremia - devenit Eliade prin schimbarea numelui -, originar din Tecuci, si al Ioanei (n. Stoenes-cu). Tatal, ofiter de infanterie, peregrineaza prin mai multe garnizoane.

Scoala primara la Bucuresti (1913-1917), pe strada Mantuleasa. Liceul ï¿½Spiru Haret" (1917-1925). Debuteaza in ci. a IV-a de liceu cu o proza fantastica (🤬 am descoperit piatra filosofala), trimisa la un concurs al Ziarului stiintelor populare (1921). Tot acolo colaboreaza apoi cu un ciclu de Convorbiri entomologice. Instalat intr-o mansarda a casei parintesti, ELIADE tine un jurnal, lucreaza la un roman fantastic (Memoriile soldatului de plumb) si la proza autobiografica Romanul adolescentului miop (1924-1925, neterminat). In 1925 se inscrie la Facultatea de Filosofie a Univ. bucurestene, termina studiile in 1928. Destinul sau intelectual se decide in acesti ani: atras de spiritualitatea Orientului si, in genere, de istoria religiilor. In 1926, fondeaza Revista universitara, suprimata dupa trei nr., ca urmare a unei recenzii negative la o lucrare a lui N. Iorga, care-i era prof. Colaboreaza la Cuvantul, incepe sa scrie la Gaudeamus, alt roman ramas in ms, calatoreste in Italia, unde-i viziteaza pe Papini, Buonaiuti, Panzini, Gentile s.a. La Roma pregateste teza de licenta cu subiectul Filosofia italiana de la Marsiglio Ficino la Giordano Bruno. Colab. la Universul literar, Adevarul literar si artistic, Lumea, Romania literara, Vremea, Viata literara, Sinteza, Azi, Revista Fundatiilor Regale s. a. La sfarsitul lui 1928, pleaca in India, unde va ramane pana in 1932, obtinand o bursa de studii la Calcutta (dr. in 1932). invata sanscrita si se initiaza in practicile hinduse, calatoreste la Benares, Allahabad, Agra, Jaipur; in 1929, termina romanul Isabel si apele diavolului (ed. in 1930). Publica in Revista de istorie sifdosofie din Bucuresti si in Ricerche religiose din Roma primele studii despre filosofia si religiile indiene. Din experienta intima a sederii in India se inspira si romanul Maitreyi (1933). intors in tara, e numit (1933) asistent la Facultatea de Litere si Filosofie a Univ. din Bucuresti, inaugurand un curs despre Problema raului in filosofia indiana. Convins ca generatia sa trebuie sa ï¿½irupa in istorie", ELIADE publica in acesti ani romane (intoarcerea din rai, 1934; Lumina ce se stinge, 1934; Santier- ï¿½roman indirect" - 1935; Huliganii, I-II, 1935; Domnisoara Christi-na, 1936; Sarpele, 1937; Nunta in cer, 1938; eseuri (Soliloquii, 1932; Oceanografie, 1934; India, 1934; Fragmentariutn, 1939; Insula lui Euthanasius, 1943); editeaza opera lui B. P. Hasdeu (1937), participa la actiunile gruparii Criterion, pune bazele unui existentialism romanesc (ï¿½trairismul"). Obtine in 1936 Premiul SSR. Pe plan stiintific, scoate rev. Zalmoxis (1939), cu colab. unor reputati specialisti straini. Atasat cultural la Londra (1940), apoi consilier cultural la Lisabona (1941-1944), se stabileste, in 1945, la Paris, unde tine un curs liber la Ecole des Hautes Etudes pe teme de istoria religiilor (1946-1948). Publica Techniques du Yoga (1948), Traite d histoire des religions (1949), Le mythe de l eternei retour (1950). Participa la diferite congrese internationale si conferentiaza in Italia, R. F. G., Suedia. Noile lucrari: Le Chamanisme et Ies techniques archaiques de l extase, (1951), Itnages et Symboles, (1952); Le Yoga (1954) il fac cunoscut in toata lumea. in 1956, e chemat la Univ. din Chicago (Illinois, SUA), ca prof. de istoria religiilor. Membru, apoi presedinte la American Society for Study of Religions, membru al Acad. Regale Belgiene; dr. honoris causa al mai multor univ. (inclusiv al celei din Paris, 1976). in 1961, fondeaza, impreuna cu Ernst Jiinger, rev. Antaios (Stuttgart, 1971-1972). In tot acest rastimp publica si proza in lb. romana: Nuvele, 1963; Amintiri, 1966; Pe stada Mantuleasa, 1968; Noaptea de Sanziene, I-II, 1970; In curte la Dio-nis, 1977; Tinerete fara tinerete, 1978-1979; Nouasprezece trandafiri, 1980. Marea sinteza a studiilor sale despre credintele religioase si mituri se realizeaza in Histoire des croyances et des idees religieuses (I-II, 1976-1978). Premiul Soc. Scriitorilor Romani (1936).

# data[].attributes.body
Fiul lui Tudor Calarasu si al Joitei (n. Preda), tarani.

Urmeaza cursurile Scolii Normale din Abrud (1937-1940), pe care o absolva in 1941, la Bucuresti, unde fusese transferata dupa Diktatul de la Viena. In acelasi an se apropie de cercul rev. Albatros.

Debuteaza cu o schita (Parlitu) in ziarul Timpul (1942), unde incepe sa lucreze in calitate de corector. Publica mai multe povestiri si nuvele in ziarele Timpul, Vremea, Evenimentul zilei.
Dupa satisfacerea stagiului militar (1943-1945), devine corector la ziarul Romania libera si colaboreaza, la unele din publicatiile epocii, cu povestiri si nuvele. in 1948, debuteaza editorial cu voi. intalnirea din Pamanturi, carte ce aduce o viziune distinct proprie asupra lumii rurale si anunta nasterea unui mare prozator. Ca si nuvela Ana Rosculet (1949), cartea devine tinta unor violente atacuri publicistice. Romanul Morometii (1955) va fi considerat, inca de la aparitie, o capodopera; al doilea voi. apare in 1967, exercitand o lunga si durabila inraurire asupra evolutiei prozei romanesti contemporane. In romanele Risipitorii (1962; ed. definitiva 1969), Intrusul (1968), Marele singuratic (1972) si Delirul (1975) scriitorul contureaza un vast univers epic, deschis deopotriva spre fenomenul istoric si social, si spre viata launtrica a personajelor (?Grija mea este de a dezvalui, prin orice mijloace, directe sau indirecte, o stare sufleteasca"). A tradus (in colab.) Ciuma de Albert Camus (1965) si Demonii de F. M. Dostoievski (1970). Rodul unei colab. sistematice la rev. Luceafarul, voi. de articole, confesiuni, eseuri Imposibila intoarcere (1971) fixeaza cu indrazneala si precizie atitudinea scriitorului fata de problemele vietii si ale artei contemporane; in Convorbiri cu Marin Preda (1973), carte realizata de Florin Mugur, aceste preocupari sunt extinse si adancite, pornindu-se de la o suita de experiente personale evocate memorialistic. Viata ca o prada (1977) contine, de asemenea, o suma de marturii, avand ca suport epic rememorarea inceputurilor literare ale scriitorului. Aparut in 1980, cu cateva luni inainte de neasteptata stingere din viata a autorului, romanul in trei voi. Cel mai iubit dintre pamanteni a inregistrat un urias succes de critica si de public. Vicepresedinte al Uniunii Scriitorilor din 1968, director al editurii ?Cartea Romaneasca", de la infiintare (1970), membru corespondent al Acad. (din 1974), PREDA a fost distins de doua ori cu Premiul de Stat (1952, pentru nuvela Desfasurarea si in 1955, pentru Morometii), de doua ori cu Premiul Uniunii Scriitorilor (1972, pentru Marele singuratic si 1977, pentru Viata ca o prada), si de alte doua ori cu Premiul Asoc. Scriitorilor din Bucuresti (1968, pentru Intrusul) si 1971, pentru Imposibila intoarcere.

Citite din perspectiva romanelor de mai tarziu, dar fara prejudecata lor, intaiele schite si povestiri (intalnirea din pamanturi, 1948) - se caracterizeaza printr-o extrema raceala a viziunii: lumea satului romanesc din Campia Dunarii, univers propriu scriitorului, este privita din afara si de la mare distanta sufleteasca. ?Scene din viata taranilor", aceste proze de inceput sunt, cele mai multe, instantanee de un relief halucinant ale unor momente de eruptie instinctuala. Scriitorul evoca o lume descriindu-i fiziologia, nu si existenta launtrica, ramasa, prin efectul departarii, misterioasa, impenetrabila, incat prin observatia realista foarte aplicata, de o exactitate uluitoare a detaliilor, se ajunge la straniu si la enigmatic. Prima carte a lui PREDA are sensul unei totale detasari de universul taranesc, privit aici fara compasiune, fara melancolie si fara induiosare; dar si fara acea brutala ?intelegere stiintifica" de tip naturalist, care ?studia ? si ?explica" mecanismele existentei, limitandu-1 strict la instincte. Nici simpatie si nici interes: mai degraba o imensa neliniste. Care se traduce in acumularea de imagini in genere atroce, aproape intotdeauna lipsite de noima. Nu insa si de semnificatie: este lumea irationala in care nu e nimic de inteles (de ?iubit" sau de ?admirat" nici nu poate fi vorba), dar care poate fi inregistrata de retina ingrozita a unui intrus. Optica autorului in aceste nuvele si povestiri de o misterioasa violenta este aceea a unui strain venit de pe alte meleaguri, care asista cu o perplexitate inspaimantata la fapte pentru el deopotriva absurde si infricosatoare. Aceasta detasare, avand probabil in spatiul biografiei interioare a scriitorului intelesul unei rupturi, al unei despartiri de lumea in care se nascuse si traise, de nu chiar al unei repudieri, va fi insa, cativa ani mai tarziu, inlocuita de un atasament profund: in Morometii, I, (1955). Romanul, marturiseste scriitorul in Viata ca o prada (1977), nu are ca punct de plecare, asa 🤬 au crezut mai toti comentatorii, nuvela O adunare linistita, ci o schita neinclusa in volumul de debut, anume Salcamul. Un text in spirit cu totul deosebit de cele aflate in intalnirea din Pamanturi: ?era - precizeaza scriitorul -singura intamplare din ceea ce scrisesem la douazeci de ani care avea legatura adanca, nestearsa, cu familia mea".

Cu familia, dar si cu lumea satului. Aceasta schita ii apare autorului insusi ca o poarta simbolica prin care, deschizand-o, patrundea ?pe un teritoriu in care traia o lume miraculoasa". Dar nu faptic, evenimential, se deosebeste ?lumea miraculoasa" din Morometii, I de lumea din intalnirea din Pamanturi; situatiile violente, brutalitatile si cruzimile nu lipsesc nici din roman. Diferenta este una de atitudine. Nuvelele din intalnirea din Pamanturi erau proiectii ale unei constiinte anxioase, imagini ale nelinistii si ale obsesiei irationalitatii lumii; universul din Morometii, I, asigura, in schimb, un refugiu acestei constiinte, o protejeaza si, intr-un fel simbolic, ii ofera o alternativa. Nu este imposibil ca locul cel mai caracteristic pentru spiritul morometian, poiana fierariei, adevarata insula utopica a libertatii de gandire si expresie, sa fie si un raspuns indirect la evenimentele si experientele scriitorului din anii 1950, perioada cand isi redacteaza romanul complet absorbit de lucru, cufundat in fictiunea amintirii. Nu in primul rand prin valoarea sau prin caracterul lor fragmentar difera, asadar, primele scrieri ale prozatorului de romanele ulterioare. Cadrul material ramane aproape acelasi, insa detasarea e inlocuita de participare: in roman, scriitorul a trecut de la ?forma" la ?substanta", intuind si reveland sufletul unei lumi ce fusese pana atunci vazuta numai in manifestarile exterioare. Vietii stereotipe a taranilor, desfasurata intr-o succesiune plina de intamplari ce tin de o ordine veche, i se descopera acum dimensiunea afectiva si spirituala. in Morometii, I, lumea satului inceteaza astfel sa mai fie ?rurala" in intelesul consacrat al termenului, fiind pentru prima data privita din interior. Satul fusese, din punct de vedere literar, un univers al existentei elementare sau idilice, pitoresti sau poetice, al unei ?umanitati naturale" ori al ?naturii umane" primitive, neevoluate; in proza lui PREDA satul este in primul rand un spatiu social si totodata al sociabilitatii. Aici se simte, se traieste si se gandeste intr-un mod specific, taranii au o viata morala si spirituala distincta, existenta lor se desfasoara in cadrele unei spiritualitati constituite si stabile. Asezarea, echilibrul si increderea in ratiune si bun-simt caracterizeaza acest univers ?scaldat in lumina eterna a zilei de vara". Pivotul noii viziuni asupra satului, este Ilie Moromete, eroul central al romanului, taran absolut, traind in convingerea ca existenta lui reprezinta lucrul cel mai insemnat din univers, dispretuind subtire tot ce vine de dincolo de marginile asezarii, nepasator la innoire, de fapt neincrezator in posibilitatea vreunei schimbari aducatoare de bine. Schimbarile produc dezordine si haos, iar pentru Moromete pastrarea ordinii vechi, mostenite, verificate de-a lungul timpului, este prima conditie a vietii: ?🤬 sa traiesti daca nu esti linistit?" se intreaba el, aparandu-si tenace curgerea ?gandirii sale linistite, indarjit hotarat sa nu crute nimic pentru a o regasi, simtind ca instrainarea de ea ar aduce intunericul si ca moartea n-ar fi mai rea decat atat". Satul, considerat vatra a intregii lumi, intra insa in istorie, stabilitatea si echilibrul se dovedesc iluzorii sub presiunea unui timp care ?nu mai avea rabdare"; comunitatea taraneasca de tip traditional se destrama intr-un ritm precipitat, facand loc aleatoriului. Aceasta drama economica, sociala si morala capata, in roman, forma unei drame a paternitatii; armonia familiei lui Ilie Moromete dispare, fiii se razvratesc impotriva autoritatii tatalui, totul se clatina. Primul volum din Morometii evoca astfel o lume in prabusire; ordinea, linistea, echilibrul se degradeaza implacabil, ramanand insa expresia unei nazuinte morale ce domina de altfel intreaga opera a scriitorului, fiindca pretutindeni seninatatea este vazuta ca o conditie a fericirii. Anularea autoritatii paterne anticipeaza in chip simbolic pieirea vechilor norme de convietuire a comunitatii rurale; in volumul al doilea (Morometii, II, 1967), a carei actiune se desfasoara in epoca postbelica, se dizolva nu unitatea unei familii, ci unitatea satului intreg, devenit ?o groapa fara fund", un abis moral si social din care isi fac aparitia si in care dispar fulgerator, tarati de vartejul unor evenimente incontrolabile, oameni ?noi", ?necunoscuti", toti atrasi de mirajul puterii si de vointa de dominare. Acestei dependente de circumstante, Moromete ii opune pastrarea rezistentei in spirit, exilul in libertatea interioara; batran acum, pe patul de moarte, el isi rezuma existenta in aceasta formula: ?Domnule, eu intotdeauna am atrait independent!". Al doilea volum al romanului face si mai vizibil caracterul de confesiune obiectiva al cartii; este o rememorare din care lipseste eul narator, materia epica nascandu-se prin exteriorizarea unei nazuinte morale. Sunt folosite, intr-o sinteza originala, naratia, evocarea si analiza, precum si comentariul direct al autorului. Forta sub stapanirea careia se afla universul Morometilor, de fapt al intregii proze a scriitorului, este Timpul: memoria si experienta directa (dependente, ambele, de timp) sunt confruntate cu ordinea morala si cu ordinea spiritului. Prin acest roman, literatura romana a castigat un mare personaj, cu valoare prototipica - Ilie Moromete, ca si un fel special de a fi in lume si viata - ?morometianismul". Mai tarziu, scriitorul a avut ideea de a compune un intreg ciclu al Morometilor, proiect ramas nerealizat. Din acest ciclu neincheiat face parte si romanul Marele singuratic (1972), unde imaginea satului traditional, acum disparut, devine reprezentarea mitica a unei varste de aur; cartea, inegala si grabita, urmareste existenta celui mai mic dintre copiii lui Moromete, devenit intelectual si patruns in mediile artistice. De asemenea, si romanul Delirul (1975), ce urma sa aiba doua volume si a ramas, datorita mortii autorului, neterminat, trebuia sa fie inclus in ciclul Morometilor, situandu-se intre primul si al doilea volum. Fara a fi o reconstituire de tip obiectiv, romanul infatiseaza unul dintre cele mai tragice momente din istoria contemporana a Romaniei, anii 1940-1941, pe fundalul caruia sunt proiectate destine reprezentative pentru societatea romaneasca a vremii; fictiunea se imbina cu documentul, alcatuind impreuna un plan al evenimentelor istorice, dincolo de care se afla in plan reflexiv al comentariilor si al meditatiei autorului insusi, aceasta incercare de intelegere exprimata eseistic fiind caracteristica literaturii lui P.; tragic nu este atat raportul conflictual dintre om si istorie, cat refuzul istoriei de a se supune ratiunii omenesti. Tragismul rezulta, pentru eroii lui P., din lupta omului pentru a intelege istoria, nu dintr-o oarba confruntare, din ?lupta cu istoria" sau cu cei care o reprezinta. Similara este problematica din Risipitorii (1962), carte ce a cunoscut trei editii mult diferite intre ele, unde se analizeaza desfasurarea unui act fundamental al existentei - intemeierea familiei in conditiile dislocarilor sociale si morale petrecute in perioada stalinista. Intrusul (1968), romanul unui esec existential, este prima incercare a scriitorului de a descifra, dincolo de desenul biografiilor si al destinelor, universul etic al societatii contemporane. O reluare, in alti termeni si la scara intregii epoci postbelice, dar mai ales dintr-o perspectiva mult radicalizata, a acestei teme obsedante va fi ultimul roman al lui P., Cel mai iubit dintre pamanteni (1980). Uriasa confesiune a unui erou-narator inchis intr-o celula unde-si asteapta condamnarea la o ?captivitate perpetua", aceasta carte, impresionanta si prin dimensiuni, cu aspect adesea inform si dezlanat, consecinta de fapt a unei nevoi imperioase de marturisire, este o veritabila spovedanie a unui invins. Scos din munca lui de tanar universitar cu preocupari de filosofie, arestat si condamnat la o lunga detentie pentru un motiv ridicol, eliberat apoi si, dupa un stagiu intr-o uzina si intr-o echipa de deratizare, ajuns contabil, personajul-narator esueaza finalmente si in ultimul plan al vietii: iubirea. Roman al imposibilitatii fericirii celei mai firesti si mai umile intr-o lume a surparii tuturor valorilor, Cel mai iubit dintre pamanteni nu este mai putin si o carte a imposibilitatii tragediei, totul dizolvandu-se intr-o grotesca naclaiala a surogatelor - spirituale, etice, intelectuale. Aceasta radicalizare de ton, viziune si atitudine fusese prevestita de articolele, eseurile si insemnarile memorialistice din Imposibila intoarcere (1971) si de luciditatea confesiva din romanul autobiografic Viata ca o prada (1977). Literatura lui PREDA este nimbata astfel si de prestigiul de a fi expresia unei mari constiinte, nu doar a unei mari vocatii artistice.

# data[].attributes.body
Fiul lui Nicolae Stanescu, comerciant, si al Tatianei (n. Cereaciuchin), absolventa a Scolii Superioare de Comert, provenind dintr-o familie nobila ruseasca, refugiata in Romania in 1917.

Scoala primara, intre anii 1940 si 1944, la Ploiesti (primele doua clase) si, dupa evacuarea orasului din cauza razboiului, la Busteni si, in refugiu, la Valenii de Munte.

Studii continuate la Liceul "Sf. Petru si Pavel" din Ploiesti (clasele gimnaziale, 1944-1948, iar cele superioare intre anii 1948 si 1952, cand liceul isi schimba numele in "I. L. Cara-giale"). Facultatea de Filologie la Univ. din Bucuresti (1952-1957).

Corector, intre 1957 si 1960, apoi redactor, pana in 1968, la rev. Gazeta literara. in 1969 este numit redactor-sef adjunct la rev. Luceafarul, iar intre 1970 si 1973, indeplineste aceeasi functie la revista Romania literara.

Debut, cu versuri, aproape simultan, in rev. Tribuna si Gazeta literara (mar. 1957). Debut editorial cu voi. Sensul iubirii (1960), caruia ii urmeaza: O viziune a sentimentelor (1964, distins cu Premiul Uniunii Scriitorilor), Dreptul la timp (1965), 11 elegii (1966), Rosu vertical (1967); in acest an i se mai tiparesc Alfa si Oul si sfera. in 1968, apare voi. Laus Ptolemaei, iar in 1969 alte doua carti, Necuvintele (premiata de Uniunea Scriitorilor) si Un pamant numit Romania. Cu voi. de eseuri Cartea de recitire (1972), obtine a treia oara Premiul Uniunii Scriitorilor; tot atunci ies de sub tipar voi. de versuri Belgradul in cinci prieteni (aparut mai intai la Belgrad, in 1971, in trad. lui Adam PuslojiC) si Maretia frigului. Distins cu Premiul International "Gottfried von Herder" in 1975 (cand publica si o importanta antologie, Starea poeziei, in colectia ,3iblioteca pentru toti" a Editurii Minerva). Ultima sa perioada de creatie este ilustrata de voi. Epica Magna (1978, distins cu Premiul "Mihai Eminescu" al Acad. Romane), Operete imperfecte (1979) si Noduri si semne (1982); in 1982 a publi^ cat si culegerea de eseuri si proze poetice Respirari precum si Antimetafizica, - evocari, reflectii, poeme, dictate lui Aurelian Titu Dumitrescu. in anul 1980, candidase, la propunerea Acad. Suedeze, la Premiul Nobel pentru literatura, alaturi de Odisseas Elytis, L. STANESCU Senghor, J L. Borges si G. Seferis (premiul a fost acordat acestuia din urma), iar in 1982 a fost distins cu premiul "Cununa de aur" la Festivalul de poezie de la Struga (Macedonia); in acelasi an i s-a editat la Pancevo, in Iugoslavia, ciclul de poeme Oase plangand, dictat prietenilor cu ocazia participarii la Festivalul de poezie de la Belgrad. Poezia sa a fost tradusa in numeroase lb. (sarbocroata, engleza, franceza, germana, spaniola, maghiara, polona, bulgara, suedeza, rusa, ebraica, letona). Apreciat, inca de la debut, drept poetul cel mai reprezentantiv pentru ceea ce urma sa se numeasca "generatia 60". STANESCU este situat printre numele mari ale liricii romanesti din secolul XX. Evoluand de la "o viziune a sentimentelor", de un expresionism eterat si luminos, ce colora emotional lumea provocand-o la metamorfoza, transformand vederea in viziune, scrisul poetului se "sistematizeaza" foarte curand, oferind, in cele 11 elegii din 1966, liniile unei "cosmologii" personale in care geneza universului este interpretata ca miscare germinativ-pulsatorie, dinspre un punct nedefinit si obscur al eului si al substantei originare, catre o rotunjime dinamica aproximata de simbolistica spatiala a oului si a sferei. Odiseea eului expansiv se traduce intr-o dialectica sui generis vizand alternativ purificarea si sublimarea fiintei, o asceza a "contemplatiei" glaciale, spiritualizate, si recaderea in lumea fenomenalului in metamorfoza; orizontul ideal spre care are loc miscarea ascensionala este "Alef , pozitie ce permite cuprinderea in egala masura a Totului si a individualului, intr-o conjunctie a interiorului cu exteriorul privirii. Sicitatea spiritualizarii si abstragerii apare mereu dezechilibrata sau compensata de "intrarea-n muncile de primavara" ale lumii concrete si vii. O atare "viziune pulsatorie" modeleaza si viziunea asupra cuvantului poetic, osciland, la randul ei, intre "foamea" si "greata de cuvinte" si vizand un alt punct Alef al expresiei verbale, marca a inefabilului, indicibilului, plurivalentei infinite a verbului liric, care este "necuvantul". Reinterpretata in faza tarzie a operei lui S., dialectica "contemplatiei" si a "metamorfozei" din lumea obiectelor va capata expresii dramatice si tragice in Epica Magna, Operele imperfecte si Noduri si semne, unde schimbarea perpetua apare ca inaintare spre moarte a fiintei - "pata de sange care vorbeste", iar in universul verbal este vazuta singura sansa de supravietuire, intrucat cuvantul este - 🤬 spune si eseistul - "partea cea mai rezistenta a biologiei umane". Pe acest traseu, poezia stanesciana propune un univers imaginar dintre cele mai inventive si mai mobile si o mitologie a limbajului angajand deopotriva constructia si deconstruirea textului, marcate de puternice impulsuri ludice. In ansamblul sau, aceasta opera impunatoare, dincolo de inegalitatile inerente, este o expresiva sinteza a poeticii modernismului (cu radacini in Mallarme, Arghezi, Ion Barbu" class="navg">Ion Barbu), intr-un moment de "recitire" care-1 elibereaza pe poetul "operator al limbajului" de obsesiile rigid-programatice, deschizandu-i calea spre orizonturile postmodernitatii.