# data[].attributes.headline
Олег Кандиба (син Олександра Олеся)

# data[].attributes.subject
Олег Кандиба (син Олександра Олеся)

# data[].attributes.headline
"Батько - відомий поет Олександр Олесь. Мати - Віра Сватковська, випускниця Бестужівських курсів, писала подрузі:"Ах, породивши дитину, роби з неї, що захочеш. Виховуй хоч француза, хоч зулуса, хоч негра, аби не українця. Бо тоді ти прирікаєш дитину на Голгофу, на загибель заради України". І, знаючи це, виховала українця" (Ганна Черкаська).

# data[].attributes.subject
"Батько - відомий поет Олександр Олесь. Мати - Віра Сватковська, випускниця Бестужівських курсів, писала подрузі:"Ах, породивши дитину, роби з неї, що захочеш. Виховуй хоч француза, хоч зулуса, хоч негра, аби не українця. Бо тоді ти прирікаєш дитину на Голгофу, на загибель заради України". І, знаючи це, виховала українця" (Ганна Черкаська).

# data[].attributes.headline
Імператор залізних строф

# data[].attributes.subject
Імператор залізних строф

# data[].attributes.headline
Іван Лозов'яга

# data[].attributes.subject
Іван Лозов'яга

# data[].attributes.headline
Віктор Петров

# data[].attributes.subject
Віктор Петров

# data[].attributes.headline
"Ми є. Були. І будем ми. Й Вітчизна наша з нами" (Іван Багряний).

# data[].attributes.subject
"Ми є. Були. І будем ми. Й Вітчизна наша з нами" (Іван Багряний).

# data[].attributes.headline
Олександр Кандиба

# data[].attributes.subject
Олександр Кандиба

# data[].attributes.headline
"Жінка - це не квола істота"

# data[].attributes.subject
"Жінка - це не квола істота"

# data[].attributes.headline
Сміливість, суворість і чистота

# data[].attributes.subject
Сміливість, суворість і чистота

# data[].attributes.headline
Освальд Бургардт

# data[].attributes.subject
Освальд Бургардт

# data[].attributes.headline
Напружений, незломно-гордий, Залізних імератор строф — Веду ці вірші, як когорти, В обличчя творчих катастроф.

# data[].attributes.subject
Напружений, незломно-гордий, Залізних імератор строф — Веду ці вірші, як когорти, В обличчя творчих катастроф.

# data[].attributes.headline
Як не калічила Москва, Не спокушав її розгон той —Та враз підвівсь, і запалав, І з серця кров'ю крикнув Гонта....Даремно, вороже, радій — Не паралітик і не лірник Народ мій — в гураган подій Жбурне тобою ще, невірний! Ще засилатимеш, на жаль, До Києва послів московських — І по паркету наших заль Ступати лаптю буде сковзько.

# data[].attributes.subject
Як не калічила Москва, Не спокушав її розгон той —Та враз підвівсь, і запалав, І з серця кров'ю крикнув Гонта....Даремно, вороже, радій — Не паралітик і не лірник Народ мій — в гураган подій Жбурне тобою ще, невірний! Ще засилатимеш, на жаль, До Києва послів московських — І по паркету наших заль Ступати лаптю буде сковзько.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
В українській літературі справді багато патріотичної лірики. Серед таких віршів - "Уривок з поеми" Євгена Маланюка.

Поет-емігрант, представник "Празької школи" зробив неможливе: у кількох строфах показав й осмислив всю українську історію. Дізнайся все, що треба для ЗНО, про цей вірш із таємничою назвою.
Je suis un fils de cette race... E. Verhaeren
Внук кремезного чумака,

Січовика блідий правправнук,

Я закохавсь в гучних віках,

Я волю полюбив державну.

І крізь папери, крізь перо,

Крізь дні буденні - богоданно

Рокоче запорозька кров

Міцних поплічників Богдана -

Тих отаманів курінних,

Що під гармати революцій

Уміли кинуть п'яний сміх

В скривавлене обличчя - муці.

Чия залізна голова

І з-під катівської сокири

Жбурляла в чернь такі слова,

Що їй мороз ішов за шкіру.

Хто в дикий вихор гопака

Втіляв життя назустріч степу,

Й чия упевнена рука

Зміцняла сивого Мазепу.

Коли ж в батуринськім огні

Держава рухнула, тоді-то

Вони взяли свячений ніж,

Залізняка майбутні діти!

Хай згинуло, хай загуло -

Вони лишилися, як криця!

І жадний примус, жадне зло

Їх не примусило скоритьсяі

Херсонські прерії - мов Січ,

А кобзарем - херсонський вітер,

І рідним був одразу клич:

- Вставайте! Кайдани порвіте!

Бо ж там тече козацький Буг

Й - не раз червоная - Синюха,

А я там весен вербний пух

І дух землі - з дитинства нюхав.

Як не калічила Москва,

Не спокушав її розгон той -

Та враз підвівсь, і запалав,

І з серця кров'ю крикнув Гонта.

...Даремно, вороже, радій -

Не паралітик і не лірник

Народ мій - в гураган подій

Жбурне тобою ще, невірний!

Ще засилатимеш, на жаль,

До Києва послів московських -

І по паркету наших заль

Ступати лаптю буде сковзько.

1924

Ідея

Ідея вірша - утвердження історичної пам'яті, спроба пробудити в українців психологію переможця, оптимістична віра у свій народ та сподівання на краще майбутнє.

Тема

Тема поезії - осмислення трагічних і героїчних сторінок української історії.

Жанр

За жанром "Уривок з поеми" - ліричний вірш. Саме так. Це - не уривок з якоїсь поеми Євгена Маланюка, а окремий твір.

Таку таємничу назву автор обрав недарма, адже зображення України в поезії нагадує героїчну поему.

Вид лірики

Вид лірики - філософська й патріотична (громадянська). Поет не лише закликає українців пам'ятати своє минуле, а й роздумує над долею народу.

Стиль

Стиль поезії"Уривок з поеми" - модернізм, необароко.

Епіграф

Епіграфом до твору "Уривок з поеми" є рядки французькою мовою бельгійського поета, представника символізму Еміля Вергарена. Українською ці слова означають: "Я син цієї породи".

Очевидно, так Євген Маланюк наголосив на своєму походженні. Тезу поета-символіста він розгортає у вірші. Епіграф суголосний з настроєм ліричного "я".

Ліричний герой

Ліричний герой - "внук кремезного чумака, / січовика блідий правправнук". Він - українець за походженням, який знає свою історію й цінує національний дух: "Я закохавсь в гучних віках, / я волю полюбив державну".

Ліричний герой звеличує українські звитяги й висловлює віру в майбутню перемогу свого народу. Його монолог є закликом до сучасників, які повинні пам'ятати славетне минуле.

Історичні образи-символи й відомі постаті

Євген Маланюк у вірші "Уривок з поеми" зосередився на періодах козацтва й гайдамацьких повстань як найбільш яскравих сторінках історії України. Це ілюструє низка образів тієї епохи:

Деякі з них розпізнати не так легко. Наприклад:

батуринський вогонь - натяк на знищення Батурина, гетьманської столиці Івана Мазепи, московськими військами;

свячений ніж - символ гайдамацького руху.

Автор згадує героїв цієї доби - втілення національного духу. Серед них:

Богдан Хмельницький

Іван Мазепа

Максим Залізняк

Іван Гонта

До слова, це не єдиний твір, де є образ гетьмана Богдана Хмельницького. Тож радимо прочитати до ЗНО аналіз поезії "De libertate" Григорія Сковороди.

Не оминає увагою поет й географії. У вірші є багато власних назв:

Алюзії на інші твори з програми ЗНО

Якщо тобі здалося, що якісь рядки чи слова з вірша "Уривок з поеми" дуже знайомі, то ти дуже уважний читач. Євген Маланюк у своєму творі згадує натякає на два знакові твори, які є на ЗНО:

1. "Заповіт" Тараса Шевченка можна впізнати в рядках: "Вставайте! Кайдани порвіте!". Детальніше про згаданий твір тут.

2. Слова "не паралітик... народ мій" відсилають до прологу з поеми "Мойсей" Івана Франка. Прочитати аналіз цієї філософської поеми можна теж у нас на сайті.

Запам'ятай: це явище - алюзія - тобто натяк на інший художній твір.

Художні засоби вірша "Уривок з поеми" Євгена Маланюка

Ось такою постає українська історія в поезії "Уривок з поеми" Євгена Маланюка. Зізнаймося, цей твір багатий на різноманітні деталі, які треба запам'ятати. Віримо, що наш аналіз допоможе тобі згадати все необхідне на ЗНО.

Більше корисних статей з літератури зібрано на нашому сайті тут:
Хочеш більше корисних матеріалів для підготовки до ЗНО? Підписуйся на наш канал на Youtube ! Там багатеЗНО цікавого :)

# data[].attributes.attachment_link.title
"Уривок з поеми" Євгена Маланюка: читати вірш, аналіз для ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.description
В українській літературі справді багато патріотичної лірики. Серед таких віршів - "Уривок з поеми" Євгена Маланюка . Поет-емігрант, представник "Празької школи" зробив неможливе: у кількох строфах показав й осмислив всю українську історію. Дізнайся все, що треба для ЗНО, про цей вірш із таємничою назвою. Je suis un fils de cette race...

# data[].attributes.headline
Багряний - людина, чиє життя і творчість - одне уперте й героїчне, велике ні: ні русифікації...

# data[].attributes.subject
Багряний - людина, чиє життя і творчість - одне уперте й героїчне, велике ні: ні русифікації...

# data[].attributes.attachment_link.title
Тигролови — Іван Багряний, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст ”Тигролови” (автор: Багряний Іван). Читати повністю електронну книгу Іван Багряний — Тигролови онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Всеукраїнська школа онлайн

# data[].attributes.attachment_link.title
11 клас. Українська література. “Уривок з поеми”: художнє осмислення історії України

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Тигролови" літературний паспорт твору Багряного допоможе визначити, яка тема, ідея, жанр, проблематика, головні герої, сюжет. Аналіз твору можна зробити після ознайомлення з коротким змістом.

"Тигролови" літературний паспорт

Автор: Іван Багряний. (Лозов'яга)

Рік написання: 1944.

Жанр: пригодницький роман.

Літературний рід: епос.

Тема: Зображення втечі і побудови нового життя поза тоталітарною системою Григорія Многогрішного.

Ідея: "Сміливі завжди мають щастя". Сміливість протистояти системі - це можливість побудувати своє життя самостійно.

Головна думка - у будь-яких випадках людина має бути Людиною.

Події твору "Тигролови" відбуваються на Далекому Сході у 30-тих рр. XX ст.

За напрямом твір "Тигролови" належить до модернізму.

Проблематика твору "Тигролови":

- Протистояння добра і зла;
- Людина і тоталітарна система:
А) людина як частина тоталітарної системи, її гвинтик;
Б) протистояння людини тоталітарній системі.
- Душевна чистота і бруд;
- Щире кохання тих, хто не може бути разом;
- Життя українців поза межами своєї Батьківщини;
- Двобій життя і смерті;
- Сміливість і чистота винагороджуються свободою.

Головні герої твору "Тигролови":

Григорій Многогрішний - молодий інженер-авіатор, предком якого є перший український політкаторжник гетьман Дем'ян Многогрішний. Втікає з потяга НКВС, що везе його в Сибір на 25 років каторги. Його девіз: "Ліпше вмерти біжучи, ніж жити гниючи"

Родина Сірків - етнічні українці, що живуть в Сибіру і заробляють на життя полюванням на тигрів:

-Сірко - батько,
-Сірчиха - мати,
-Григорій (Грицько) Сірко - молодший з двох синів Сірків,
- Наталка Сірко - дочка Сірків, кохана Григорія Многогрішного.

Майор Медвин - майор НКВС, що катував Многогрішного і поклявся розшукати його після втечі. Лютий ворог Григорія Многогрішного.

Заливай - Наталчин пес.

"Тигролови" образи-символи

Образ поїзда-дракона є символом тоталітарної сталінської системи.
П отяг-експрес є символом "забезпеченого" нового життя більшовицької верхівки;
Білена глиняна хата є символом України в тайзі.
Тигр є символом володаря, сили, незламності людського духу.

Сюжет твору "Тигролови":

Експозиція - опис потяга-дракона, що везе каторжників, засуджених на роки заслання, в Сибір.

Зав'язка - втеча Григорія Многогрішного з потяга, його знайомство з родиною Сірків.

Розвиток дії - життя Многогрішного в родині Сірків. Кохання до Наталки. Полювання на тигрів.

Кульмінація - зустріч і поєдинок Григорія Многогрішного та майора Медвина.

Розв'язка - Григорій разом з Наталкою покидають Сибір і переходять кордон Маньчжурії.

Символізм роману "Тигролови" виявився у назві твору.

"Тигролови" ознаки пригодницького роману
1) захоплюючий сюжет; 2) переслідування головного героя; 3) мисливські пригоди; 4) кохання до дівчини, яка зросла в умовах дикої природи; 5) щасливий фінал. Автор аналізу: cup_of_flowers
Іван Багряний "Тигролови" переказ (аудіо)

# data[].attributes.attachment_link.title
Тигролови ПАСПОРТ ТВОРУ (АНАЛІЗ) - Іван Багряний

# data[].attributes.attachment_link.description
"Тигролови" літературний паспорт: тема, ідея, жанр, проблематика, головні герої, сюжет, композиція, літературний рід. Аналіз роману "Тигролови

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Всеукраїнська школа онлайн

# data[].attributes.attachment_link.title
11 клас. Українська література. «Тигролови». Вольовий характер Григорія Многогрішного

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Літературний рід: епос.

Жанр: пригодницький роман.

Напрям: модернізм.

Течія: неореалізм, неоромантизм.

Тема: зображення трагічної долі людини-особистості в тоталітарному суспільстві.

Ідея: перемога добра над злом; за будь-яких обставин кожен має залишатися Людиною.

Мотиви: "протистояння добра й зла", "сильна людина", "велика сила кохання", "антилюдяна сутність радянської системи".

Композиція, композиційно-стильові особливості: композиція роману зумовлена особливостями жанру: твір складається з 12 розділів, ряду підрозділів, схожих на новели, що мають інтригуючи назви: "Дракон", "Світ на колесах", "Навзаводи із смертю", "Заколот і капітуляція", "Бог кохання", "Весела робінзонада", "Не ходи босий" та інші.Позасюжетні елементи - пейзажі, портрети, сценічні моменти - завжди романтично забарвлені. Особливо захоплюють уяву читача екзотичні панорами Сіхоте-Аліня, описи краєвидів на Зміїній та Голубій падях.

Інтер'єри подано точно й барвисто, з багатьма промовистими деталями. Цікаві історичні екскурси, що їх вкладено в уста різних персонажів.

Важлива роль належить експозиції зі своєрідно запрограмованою ідеєю твору. Поїзд-дракон, якого веде паровоз-голова "Йосиф Сталін" і підпихає демон "Фелікс Дзержинський", який має черево, "натоптане вщерть" тисячними жертвами, летить у чорну темряву, у прірву, небуття.

Цей ешелон смерті, сформований ОГПУ-НКВД, уособлює загрозу знищення, яка стала реальною для громадян великої радянської імперії. Та ось зринає над обставленими багнетами й оповитими жахливою державною таємницею вагонами українська розлога пісня. Вона "здіймається на крила", "шугає і б'є крильми над спиною дракона", "мелодія все більше стає потужною, кипить, вирує", і оскаженілі вартові безсилі спинити її. Бо то - голос невпокореної волі, свідчення нездоланності українського духу.

Сюжет розгортається з зав'язки, яка інтригує: на останній станції виявляється, що втік найнебезпечніший в'язень Григорій Многогрішний, якого пильнував сам начальник ешелону.

Подальший розвиток дії складається з ряду небезпечних для Григорія ситуацій, кожна з яких - провісник головного кульмінаційного моменту. Ось голод і втома зовсім паралізували волю й виснажили сили втікача. Чи витримає? А ось його накрила разом з важкою ведмежою тушею чорна ніч непритомності. Чи не назовсім? Далі Григорій зі своїм названим братом Грицьком кидає виклик долі - їде поїздом без документів до Хабаровська, де кожної хвилини його можуть затримати. У місті хоче йти навіть у пащу до свого заклятого ворога - НКВД. Григорія помічають і переслідують, але й тут щаслива доля рятує його.

Найбільшої сили конфлікт досягає при майже неймовірній зустрічі Многогрішного і Медвина в тайговому безлюдді. Григорій розправляється з катом: "Тут... я тобі... й рев, тут я тобі й трибунал!" Завершується роман повним тріумфом благородних ідеалів. Щаслива розв'язка теж відбувається на межі неможливого - закохана пара завдяки своїй кмітливості, винахідливості й сміливості переходить кордон і опиняється в безпечному місці.

Головні герої та їх образи:

людей: Григорій Многогрійшний - головний герой; нащадок гетьмана Дем'яна Многогрішного (1668-1672), який був засланий до Сибіру; родина Сірків: Наталка - кохана Григорія, чесна, смілива, віддана в коханні, вихована в кращих українських традиціях; Грицько - Наталчин брат, сміливий, справжній спадкоємець козацького духу; Денис Сірко - батько Наталки; мати Сірчиха; родина Морозів; Медвин - майор НКВС, який "полює" на Григорія, утілення сатанинської сутності сталінського режиму; Фійона - жінка легкої поведінки, коханка Медвина; українці-переселенці, представники корінного населення Хабаровського краю;

природи: тайга, Байкал, Амур; уссурійський тигр, ведмідь, олені, коні; собака Сірків Заливай; предметів і явищ: предмети українського побуту; ніж, рушниця, потяг, записка, палювання на оленів, утеча.

Символічні образи: потяг-дракон (символ тоталітаризму); потяг-експрес (символ "забезпеченого" нового життя більшовицької верхівки); білена глиняна хата (символ України в тайзі); тигр (символ володаря, сили, незламності людського духу).

Час подій: 30-ті рр. XX ст.

Місце подій: Україна - потяг до Сибіру - Сибір - тайга - поселення Зеленого Клину - Хабаровськ - Маньчжурія.

Сюжет: складається з 2-х частин, у яких 12 розділів:

ЧАСТИНА ПЕРША. Розділ перший "Дракон": із дивної пекельної країни людоловів у Сибір летів потяг - надпотужний паровоз "Й. С." (Йосип Сталін), а позаду - такий же "Ф. Д." (Фелікс Дзержинський) - на всіх зупинках перевіряють наявність Многогрішного - на п'ятнадцяту добу шаленого гону земля обірвалася перед океаном - Многогрішний утік - Медвину згадалися слова Григорія "Ліпше вмирати біжучи, ніж жити гниючи!" - у всі кінці летить телеграма про розшук нікому не відомого гордого нащадка першого каторжанина Сибіру, про правнука гетьмана Дем'яна Многогрішного: "Григорій Многогрішний. Особливі прикмети: юнак 25 літ, русявий, атлет, авіатор".

Розділ другий "Світ на колесах": по тайзі тим же маршрутом по Транссибірській магістралі мчить інший експрес - "Тихоокеанський експрес нумер один", у якому їде цвіт робітничо-селянської імперії в усій його величі й багатогранності - у всіх на слуху володар дум і сердець дослідник Арсеньєв, який описав красу й принади уссурійської тайги, женьшеню й тигрів - мешканці потяга спостерігають екзотичних тубільців (червоношкірих бурятів, гордих бронзових якутів, тунгусів, китайців) - розповіді якогось професора про перших каторжників Сибіру, перших політичних засланців ("навіженого протопопа Аввакума та бунтаря й "ізмєнніка" малоросійського гетьмана Дем'яна Многогрішного) - потім мешканці спостерігають сотні бамлагівців-в'язнів - в одному з вагонів лише кілька людей, один із яких майор Медвин - Медвин згадує, як катував Многогрішного і як після цього боїться жити, бо прокльони Григорія "отруїли йому життя".

Розділ третій "Навзаводи із смертю": Григорій проривається по чужій чотириярусній тайзі - сил немає, гарячка, голод - випадково в напівпритомному стані рятує Наталку Сірко.

Розділ четвертий "Родина тигроловів": Григорій приходить після 5 днів гарячки до тями й не може зрозуміти, де він, бо все навколо, як на його Батьківщині - виявилося, що Григорій потрапив у родину українців-переселенців до Зеленого Клину, а родом він звідти ж, звідки й баба Наталки (із села Трипілля Київського району) - відбувається поступове знайомство Григорія з родиною Сірків ("Я знаю, що ви всі думаєте про мене хтозна й що. Але запевняю вас... Слухай, що я скажу: що б ви не думали і як би не думали, я хочу лише сказати... що я чесна людина", - говорить про себе Григорій) - мати розказує, як 1887 року переселилися сюди та як за радянської влади все змінилося на гірше.

Розділ п'ятий "П'ятнування": Григорій все більше роззнайомлюється із Сірками - разом ідуть на полювання.

Розділ шостий "В пралісах Сіхоте-Аліня": Сірки пантують у лісах - випадково зустрічають родину Морозів, друзів і кумів-українців, обмінюються новинами - старий Мороз повідомляє, що НКВД почало вже розкуркулювати й старовірів - попрощавшись із Морозами, Сірки проводять важкий, але приємний час, полюючи на ріг - Григорій зізнається, що він авіаконструктор.

ЧАСТИНА ДРУГА. Розділ сьомий "Memento тогі": над тайгою літають літаки, когось шукають - до Сірків приходить тунгус Пятро Дядоров, перший мисливець у краї, який узяв собі за жінку красуню - росіянку із старовірів, що звалася Фійоною, яка за його відсутності розважалася з великими начальниками - Григорій закохується в Наталку - разом із Григорієм вони їдуть здавати товар у гирло Мухені Сірковому приятелю Мокієнкові - Григорій довідується, що його шукають.

Розділ восьмий "Осінь у тайзі": краса природи (ізюбри) й краса людських стосунків - пригоди молодих людей - кохання.

Розділ дев'ятий "Зима": полювання на тигра - Григорій заблукав - Наталка за домогою вірного собаки Заливая рятує Григорія - перший поцілунок Григорієм Наталки - святкування Різдва - Григорія бере охота зробити зухвалий рейд до Хабаровська побавитися з небезпекою.

Розділ десятий "Рейд на Хабаровськ": Григорій і Грицько їдуть здавати хутро, поновити контракти, набрати боєприпасів та оформити дозвіл на зброю - зустріч зі знайомим мандзи Кім-Гі-Суна - сідають в "експрес, которий возіт дрова і лєс", наповнений зірваною з місця й киданою по всіх світах Україною - походи по Хабаровську - зістріч із Васею Потаюком, щоб зареєструвати зброю - Грицько йде в НКВД для реєстрації зброї, його розпитують про чужинців у тайзі - хлопці йдуть до ресторану, де спостерігають дівчат ("зневажений цвіт нації") - за Григорієм ув'язався "хвіст" - Григорій підозрює лихе.

Розділ одинадцятий "На кішку": Сірки йдуть полювати на тигрів - раптом натрапляють на лісову газету (на снігу було написано: "Фійона Медвину привіт передавала") - Григорій усе розуміє - біля намету Григорій знаходить недопалок дорогої сигарети "Золота Марка", які палить Медвин - Григорій наздоганяє Медвина й убиває, написавши на снігу: "Судив і присуд виконав я - Григорій Многогрішний, а за що - цей пес сам знає".

Розділ дванадцятий "Навзаводи із смертю": Наталка все це бачить і розуміє - вирішують тікати - Григорій приходить попрощатися із Сірками - батьки благословляють Григорія з Наталкою - на Н-ській заставі на Маньчжурськім кордоні, біля станиці Пашкове переходять кордон - старим Сіркам Заливай приносить записку: "Живі. Здорові. Обіймаємо всіх. Цілуємо. Вже перейшли до тітки!" - на п'ятий день пес зник, подався без надії догнати, але - "сміливі завжди мають щастя".

Художні засоби виразності: увесь арсенал.

Проблематика:

виживання людини в умовах жорстокого терору;

боротьби добра і зла;

справедливості й кари;

морального виберу;

волі до життя і цілеспрямованості;

відносин людини і природи;

родинних взаємин і кохання;

вічності давніх традицій предків.

Примітки та корисна інформація: Роман "Тигролови" Іван Багряний написав у 1944 р.

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Багряний - Тигролови (аналіз, паспорт твору)

# data[].attributes.attachment_link.description
Аналіз "Тигролови (аналіз, паспорт твору)" (автор: Багряний Іван). Жанр, тема, ідея, сюжет, проблематика, стильові особливості, композиція, характеристика героїв

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Катерина Лепська

# data[].attributes.attachment_link.title
Підготовка до ЗНО ТИГРОЛОВИ Зміст+Аналіз

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Якось восени року 1922-ого, у вересні, а може, й пізніше, у жовтні чи листопаді, завітав до мене Семен Кузьменко.

Скоріше це було в листопаді, бо я пам'ятаю - бляшана "буржуйка" палала, і на вогні кипів чайник. Я стояв коло червоної, гаряче розпеченої грубки й стежив за чайником, щоб вода, закипівши, не вибігла. Одночасно ложкою мішав у сковорідці ячмінні зерна. У мене вийшов запас ячмінної кави, і треба було приготувати новий. Картопля в каструлі вже зварилась; я одставив каструлю вбік, і вода, паруючи, поволі остигала.

У кімнаті було темно, холодно й вогко. Пахло підпаленим перепеченим ячменем. Іноді зерно з тріском репалось і лушпайки розліталися на всі боки. На шворці, простягненій од шафи до стіни, сохли коло грубки випрані сорочки й ганчір'я. На столі сіріла купа учнівських зошитів, гцо їх уже давно слід було перевірити й повернути учням.

Коли, постукавши в двері, на мій вигук: "Можна!", увійшов до хати незнайомий мені військовий з широкою посмішкою на лиці, в темній шкуратяній куртці, в високих блискуче начищених чоботях, затягнених вище колін ремінцями, - я не пізнав, хто це.

Мені здалось незнайомим голене рожеве обличчя, зелена бу-дьоннівка з розпластаним на ній червоним сукном п'ятикутньої зірки.

Я подумав, що це, мабуть, прийшов якийсь завклюбу запропонувати мені виступити у військовій частині з лекцією.

Як на той час, лекція в червоній казармі приносила приємну перспективу одержати місячний червоноармійський пайок: борошно, олію, сіль, м'ясо, пшоно, сірники, мило...

Я одразу не пізнав був осяяного посмішкою обличчя, розлогих жестів, випрямленої, перехваченої тугим широким поясом, постаті.

- Не пізнаєте?! Та це ж я, Семен Кузьменко!..

Семена Кузьменка я не бачив з 19-ого року. Я пам'ятав його в потріпаній демісезонці, з блідим, сіруватим, виснаженим обличчям. 1918-ого року він брав участь у січневому повстанні, 1919-ого року він був головою завкому, куди я входив як представник інженерної секції. Тоді ж, 19 року, перед приходом денікінців, його мобілізували на фронт, і з того часу він зник, потрапивши у вир революції.

Тепер я згадав. Я згадав вогкуватий, голий без снігу січень 1918-ого року, фіолетові присмерки, живу тривогу пожеж та вибухів, темні будинки, глуху нудьгу порожніх вулиць, гороховий, солодкуватий, зелено-жовтий крихкий хліб, згадав руде пальто, рушницю на мотузку через плече.

Семен Кузьменко стояв, вартуючи на розі Глибочиці й Кадетського шосе. На пронизливому січневому вітрі у нього посиніли щоки, почервонів ніс; в порепаних, на збитих закаблуках ботинках застигли ноги. Він не мав бойового вигляду: рушниця аж ніяк не пасувала до цивільної кепки, і так чудно було бачити демісезон-ку, підперезану патронною стрічкою. Ми з ним палили цигарки, розмовляли про події, обраховували сили гайдамак і робітників-повстанців. Становище лишалось невиразним 3 півночі наближався Муравйов. Ішли чутки про польські легіони, розташовані десь під Каневом, що нібито незабаром мають встряти в боротьбу за Київ. Починали глухо говорити про німців. В напрямку від Євбазу доносилися окремі постріли з рушниць; іноді постріли вчащались, іноді вщухали зовсім. Згадавши січень 1918-ого року, я пізнав Кузьменка.

Семен Кузьменко прийшов до мене з паляницею.

Він поклав паляницю на дрова, складені коло дверей, і обвів оком кімнату, де в сірій пітьмі розпливалися речі: побачив вікно, завалене безладним мотлохом речей, помітив тацу з брудною водою, відро, повне сміття та лушпайок від картоплі, і, роздивляючись мене - худого, високого й виснаженого, з запалими щоками та великим гострим носом, - підійшов до мене обійняти мене.

Я відчув пружність м'язів, міць тіла, шорсткість щік, запах тютюну, чобіт, коня, шкури, холодного знадвору свіжого повітря. Випустивши мене з міцних своїх обіймів, він узяв паляницю і, простягнувши, сказав:

- А це Вам од мене, шануючи!

Я почав відмовлятись і запевняти в непотрібності такого щедрого дарунку. Але Кузьменко не здавався. Він настоював.

- Пробачаюсь, дорогий товаришу, шановний Іполіте Миколайовичу! - говорив Семен Кузьменко, зберігаючи ту урочисту напруженість тону, що властива першим фразам першої, по довгій перерві, зустрічі. - Пробачаюсь щиро, проте інакше не можна. Конешно, як я у Вас по першому разу... Так повелося, воно й годиться прийти з хлібом, щоб хліб вівся. Дуже прошу, не відмовляйтеся, прийміть!

Я взяв. Ми ще раз обнялися, ще раз відчув я шорсткість щік, запах шкуратяної куртки й свіжого повітря.

Що вже казати! Одержати року 1922-ого велику білу пухку паляницю було більш, ніж приємно. Ніколи не бував такий смачний білий хліб, як у ті напівголодні роки, коли аж надто малий учительський заробіток дуже рідко дозволяв пережити цю насолоду: їсти білий хліб, м'який, ніжний, теплий, з хрумкою, жовтою, піджа-ристою шкоринкою.

Я зняв зі стільця тацу з брудною водою, витер стільця ганчіркою й запросив Кузьменка сідати. Сам улаштувався на ліжку. Другого стільця тоді в мене не було.

- Розповідайте, - звернувся я до свого давнього знайомця, - де Ви були, що поробляли? Досі про Вас нічого не було чути. Я вже почав думати, що Ви десь загинули.

Я з цікавістю дивився на нього, що приніс з собою подих степових вітрів, крицеву суворість душі, загартованої в постійних блуканнях по далеких фронтах, порив нових конкістадорів, що мріють на невідомих шляхах одкрити невідому країну, щасливу країну щасливого майбуття. Я чекав од нього просторих описів, картинних діялогів, піднесеної патетики, широкої героїчної епопеї. Але Семен Кузьменко не вмів розповідати. В своїх оповіданнях він був стислий і стриманий, безжестовий і ляпідарний; він обмежувався схемою фактів, датами та назвами місцевостей.

Тільки цими днями приїхав він до Києва з Туркестану, де нач-бригом оперував на басмацькому фронті. Тепер, після демобілізації, його відрядили в розпорядження Київського губкому. Отже, зараз в оргвідділі йому пропонують іти на вузлову станцію в завідувачі заготконтори, або ж, коли він хоче, радять почати спеціялізуватись по кооперативній лінії, та проте думка в нього інакша.

Думка - про завод. Завод - то його стихія!.. Хлопчиком почав він працювати на заводі і його тягне на завод. Вві сні увижається: машина, брязкіт заліза, полум'я вугілля, ковадло печі.

Як приїхав до Києва, нікуди не захтів піти, а на завод потягло. Заходив оце він цими днями якось на завод подивитись, що там є. Зайшов і засумував.

- Не завод, а кладовище... Не повірите, ледве не заплакав... Пустка, сама пустка, поржавілі машини, кучі залізного барахла, двір навіть травою поріс.

Він розмовляв у парткомі де з ким із товаришів про цю справу. Обіцяли підтримати. Завод буде...

Допитливо вдивляючися мені в обличчя, він запитав:

- Буде?! Га?

Ми сиділи один проти одного... Він - рожевий і ясний, обпершись ліктем на коліно й нахилившись усім тулубом вперед, пильно дивився мені у вічі. Я на краю ліжка, зігнувшись, кутався в накинуте на плечі пальто.

Він вірив. А я? Я? Мабуть, що ні!

Не перериваючи й не кидаючи роботи, протягом усього часу в голодні роки з дня в день, щодня я працював над кальцієвими сполученнями, мріяв про дисертацію, простудіював велику чужоземну літературу, турбувався, щоб зберегти заводську хемічну лябораторію і зберіг її, але говорити про відбудування заводу, коли немає грошей, палива, заліза, робітників, зв'язку з закордонними ринками, - ця справа здавалась мені неправдоподібною й неймовірною.

На запитання Семена Кузьменка я не відповів нічого. Я дивився на стіл, де панувало безладдя речей, де стояла лямпочка без шкла й без гасу, тріснута тарілка з холодною кашею, немита брудна чашка, де на книжках і зошитах лежали неприбрані ганчірки та австрійський тесак, що ним я звичайно колов тріски для своєї грубки. Я дивився на вікно, за яким стиг і холонув німий темний вечір пізнього листопада, і не міг нічого сказати.

Він перехопив мій погляд, постеріг моє мовчання, переждав павзу, стиснув мовчання в своїй широкій жмені й раптом розлогим жестом у веселому сміхові розплескав мовчання по всіх кутках кімнати.

- Не сумнівайтеся, Іполіте Миколайовичу, відбудуємо завод!.. Нема нічого - все буде. Воля тільки потрібна. Захтіти треба!.. А я - я настирливий!

І лице його, що досі сяяло, зробилось суворим, майже жорстоким, і коло рота з'явилися глибокі зморшки. Передо мною сидів комісар, начбриг, той, що виніс на своїх плечах тягар горожанської війни, безмежних фронтів, безнадійного одчаю, тифозної маячні, голодних блукань, погрози невідхильної смерти...

- Що я настирливий, про те й деники знають, і поляки, і махнів-ці, і басмачі знають. Коли тільки залишать тут, - завод буде!

II

1

Семена Кузьменка залишили в Києві, і він почав виявляти організаційну ініціятиву.

У губвиконкомі з прихильністю поставились до думки відновити працю на металюргійному заводі, що колись належав Бельгійському анонімному товариству, а від 1920-ого року зберігався в стані консервації. Держплян підтримав проект.

Уже на самому початку року 1923-ого почались засідання спеціальної наради з участю місцевих робітників та представників центру, що мали розробити плян відбудування мертвого заводу.

На цих засіданнях я й познайомився з Олександром Владиславовичем Тихменєвим, що приїхав з Москви, як представник ВРНГ.

Літній чоловік, грубенький, в золотих окулярах, з сивим, сіль з перцем, волоссям, Тихменєв, киянин, служив у Москві, - родина його жила в Києві.

Обличчя у Тихменєва було свіже; сивенькі вуса й коротка борідка дбайливо підголені. Від тютюну в сивині вусів жовтіли плями. Між френчами, толстовками й де-не-де піджаками його темносиній сюртук з чорною краваткою на білій крохмальній сорочці різко виділявся, як виділявся й він сам бадьорою життєрадісністю, що на диво збереглася в цьому літньому вже чоловіку.

На одному з чергових засідань я виголосив доповідь про реконструкцію хемічної лябораторії на нашому заводі. У своїй доповіді я вказав на становище хемічної промисловости в Радсоюзі,, зазначив можливість розгорнути й переустаткувати виробництво на випадок війни, подав обґрунтовані й реальні цифри, не виходячи за рамці бюджетових можливостей; я оперував останніми даними закордонного хемічного ринку, рахувався з наркомзовнішторговельними перспективами, доповідав коротко й стисло.

# data[].attributes.attachment_link.title
Дівчина з ведмедиком - Віктор Петров (Домонтович), повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Дівчина з ведмедиком" (автор: Петров (Домонтович) Віктор Платонович). Читати повністю електронну книгу Віктор Петров (Домонтович) - Дівчина з ведмедиком онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.title
″Дівчина з ведмедиком” аналіз - Dovidka.biz.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
“Дівчина з ведмедиком” аналіз твору допоможе визначити, яка тема, ідея, жанр, головні герої, композиція та особливості. Паспорт твору Ви можете скласти з наявних даних. “Дівчина з ведмедиком” аналіз Автор – Віктор Домонтович Рік написання – 1928 Жанр – філософсько-інтелектуальна повість (за визначен…

# data[].attributes.attachment_link.title
Віктор Петров-Домонтович - "Дівчина з ведмедиком" - аудіокнига українською

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Всеукраїнська школа онлайн

# data[].attributes.attachment_link.title
10 клас. Українська література. Життя і творчість Олександра Олеся

# data[].attributes.attachment_link.title
10 клас. Українська література. Життя і творчість Олександра Олеся (Тиж.9:ВТ)

# data[].attributes.attachment_link.title
10 клас.Укр. літ. Вірші О слово рідне! Орле скутий! Олександра Олеся та По дорозі в Казку (Тиж.9:ПТ)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Всеукраїнська школа онлайн

# data[].attributes.attachment_link.title
10 клас. Українська література. Олександр Олесь “Чари ночі”- перлина інтимної лірики

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ніна Шеденко

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр Олесь ЧАРИ НОЧІ

# data[].attributes.attachment_link.title
Артем Пивоваров - До весни (feat. ZLATA OGNEVICH)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Сміються, плачуть солов'ї
І б'ють піснями в груди:
"Цілуй, цілуй, цілуй її, -
Знов молодість не буде!

Ти не дивись, що буде там,
Чи забуття, чи зрада:
Весна іде назустріч вам,
Весна в сей час вам рада.

На мент єдиний залиши
Свій сум, думки і горе -
І струмінь власної душі
Улий в шумляче море.

Лови летючу мить життя!
Чаруйсь, хмелій, впивайся
І серед мрій і забуття
В розкошах закохайся.

Поглянь, уся земля тремтить
В палких обіймах ночі,
Лист квітці рвійно шелестить,
Траві струмок воркоче.

Відбились зорі у воді,
Летять до хмар тумани...
Тут ллються пахощі густі,
Там гнуться верби п'яні.

Як іскра ще в тобі горить
І згаснути не вспіла, -
Гори! Життя - єдина мить,
Для смерті ж - вічність ціла.

Чому ж стоїш без руху ти,
Коли ввесь світ співає?
Налагодь струни золоті:
Бенкет весна справляє.

І сміло йди під дзвін чарок
З вогнем, з піснями в гості
На свято радісне квіток,
Кохання, снів і млості.

Загине все без вороття:
Що візьме час, що люди,
Погасне в серці багаття,
І захолонуть груди.

І схочеш ти вернуть собі,
Як Фауст, дні минулі...
Та знай: над нас - боги скупі,
Над нас - глухі й нечулі..."
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Сміються, плачуть солов'ї
І б'ють піснями в груди:
"Цілуй, цілуй, цілуй її -
Знов молодість не буде!"

# data[].attributes.attachment_link.title
Чари ночі - Олександр Олесь, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Чари ночі" (автор: Олесь Олександр). Читати повністю електронну книгу Олександр Олесь - Чари ночі онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Театр на Подолі

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ДІВЧИНА З ВЕДМЕДИКОМ, або НЕПОВНОЛІТНЯ...

Премія "Київська Пектораль" - 2018 у номінації "За краще виконання жіночої ролі другого плану" (Катерина Рубашкіна).
Кохання може наздогнати у будь-якому віці, будь-кого, будь-де.

Навіть якщо їй усього 16, а він її учитель. Недопустима вільність чи справжнє почуття? Ми маємо свою відповідь.

"Його полонила молода дівчинка, що на його очах з дівчинки перетворюється на молоду жінку. Чи існує для дорослого чоловіка щось більш привабливе, аніж спостерігати цей розквіт дівчачої душі?"

Історія кохання як пригодницький роман: з несподіваним фіналом і відкритою навстіж прірвою людської душі.

Стас Жирков про виставу:

"Для мене цей текст - справжня знахідка української літератури. Те, про що мало знають, але саме таке потрібно нам зараз. Звісно вистава - це наш особистий погляд на цей текст, тому що театр - окремий вид мистецтва і він не має обслуговувати літературу. Фантастичні образи і характери надзвичайно талановитих акторів: В'ячеслава Довженка, Катерини Вайвали, Катерини Шенфельд, Катерини Рубашкіної, Максима Максимюка, Алли Сергійко. У нас виникла справжня вибухова суміш з гумору, кохання, пристрасті і любовного страждання".

Інсценізація Павла Ар'є твору "Дівчина з ведмедиком" українського письменника Віктора Домонтовича. Життєва історія автора, як і героя роману, має безліч таємниць і білих плям. Він був розвідником і націоналістом. Бунтарем і слугою закону. Він вважав себе киянином, хоч народився в Одесі, а значну частину життя провів у Німеччині. Зі своєю власною коханою він одружився лише у 62, хоч полюбив її ще в юності.

Мова вистави - українська
2 години з антрактом
Жанр - Кохання без табу на 2 дії

Прем'єра - 26 січня 2018 року

Автор - Павло Ар'є за мотивами роману В. Домонтовича

Режисер-постановник - Стас Жирков

Художник-постановник та художник з костюмів - Марія Погребняк

Художник з освітлення - Сергій Невгадовський

Музичне оформлення - Стас Жирков, Сергій Шевченко

Помічник режисера - Софія Людвіченко

# data[].attributes.attachment_link.title
ДІВЧИНА З ВЕДМЕДИКОМ, або НЕПОВНОЛІТНЯ... - Театр на Подолі

# data[].attributes.attachment_link.description
Премія "Київська Пектораль" - 2018 у номінації "За краще виконання жіночої ролі другого плану" (Катерина Рубашкіна). Кохання може наздогнати у будь-якому віці, будь-кого, будь-де. Навіть якщо їй усього 16, а він її учитель. Недопустима вільність чи справжнє почуття? Ми маємо свою...

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал Рада

# data[].attributes.attachment_link.title
Велич особистості 05.12.16 Олександр Олесь

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ольга Іващенко

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Довідник цікавих фактів та корисних знань

# data[].attributes.attachment_link.title
Олег Ольжич "Захочеш і будеш", "Господь багатий нас благословив". Поезії та вірші слухати аудіо.

# data[].attributes.attachment_link.title
Олег Ольжич. Диверсійник з групи смертників | Велич особистості | червень '14

# data[].attributes.attachment_link.title
Ірина Фаріон про Олену Телігу | Велич особистості | 2015

# data[].attributes.attachment_link.title
Ірина Фаріон про Наталю Левицьку-Холодну | Велич особистості | червень '17

# data[].attributes.attachment_link.title
Велич особистості 29.10 .2018 Іван Багряний

# data[].attributes.attachment_link.title
Юрій Клен в українській історії

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
Юрій Клен. Сторінки з життя (Біографія)

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Вірші. Українська Поезія * OnlyArt

# data[].attributes.attachment_link.title
Вірші Олени Теліги • OnlyArt

# data[].attributes.attachment_link.description
Поворот Сьогодні кожний крок хотів би бути вальсом… Літо Я руцi, що била, — не пробачу… Вірність Без назви 1933 — 1939 Гострi очi розкритi в морок… Махнуть рукою! Розiллять вино!.. Напередодні Усе — лише не це! Не ці спокійні дні… Безсмертне Неповторне свято Чоловікові Вечірня пісня Мужчинам Моя душ…

# data[].attributes.headline
О Боже, я Тобі молюся, Але любити ворогів Пробач мені, я не навчуся...Я твердо вірю, Боже мій, Лише святий вогонь, ненависть, Пірве з кайданів нарід мій І поведе його до слави!

# data[].attributes.subject
О Боже, я Тобі молюся, Але любити ворогів Пробач мені, я не навчуся...Я твердо вірю, Боже мій, Лише святий вогонь, ненависть, Пірве з кайданів нарід мій І поведе його до слави!

# data[].attributes.headline
Та доба була неповторна, як поезія Маланюка, а була вона недоговорена, наче вірш без одного рядка. Хто ж тепер підніме той стилос, що стилетом серця проймав? І невже, невже не снилось, що померкла "Княжа емаль"? Дорогі, незабутні друзі, ми зустрінемось в райських садах, а на древньому празькому бруці ходять духи по наших слідах.

# data[].attributes.subject
Та доба була неповторна, як поезія Маланюка, а була вона недоговорена, наче вірш без одного рядка. Хто ж тепер підніме той стилос, що стилетом серця проймав? І невже, невже не снилось, що померкла "Княжа емаль"? Дорогі, незабутні друзі, ми зустрінемось в райських садах, а на древньому празькому бруці ходять духи по наших слідах.

# data[].attributes.headline
Цвіте тобою кожна ніч, І кожний день тобою повний.О, як забути ніжність віч, І палкість рук і шал любовний? Але слова згубила я: Чи ти сказав мені "єдина"? О, любий, знов твоє ім’я В моїй душі немов перлина.

# data[].attributes.subject
Цвіте тобою кожна ніч, І кожний день тобою повний.О, як забути ніжність віч, І палкість рук і шал любовний? Але слова згубила я: Чи ти сказав мені "єдина"? О, любий, знов твоє ім’я В моїй душі немов перлина.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Біографія Наталі Лівицької-Холодної

# data[].attributes.attachment_link.title
Лівицька-Холодна Наталя — повні тексти творів

# data[].attributes.attachment_link.description
Лівицька-Холодна Наталя Андріївна — перелік повних текстів творів, що можна прочитати та завантажити в бібліотеці УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Довідник цікавих фактів та корисних знань

# data[].attributes.attachment_link.title
Євген Маланюк "Уривок з поеми" аудіо вірш

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Всеукраїнська школа онлайн

# data[].attributes.attachment_link.title
11 клас. Українська література. «Напис на книзі віршів» Є. Маланюка

# data[].attributes.attachment_link.title
Евген Маланюк однозначний проти малоросів | Велич особистості | грудень '14

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Підготовка до ЗНО

# data[].attributes.attachment_link.title
Євген Маланюк. Життєвий шлях митця. Українська література 11 клас

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Всеукраїнська школа онлайн

# data[].attributes.attachment_link.title
11 клас. Українська література. Творчість Євгена Маланюка

# data[].attributes.attachment_link.title
Майстер різьбленого стилоса

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Євген МАЛАНЮК (1959)

МАЛОРОСІЙСТВО

І.

Поняття малоросійство, в тім сенсі, в якім тут ужито, не мало б обмежуватися українським лише світом.

Кожна многонаціональна держава, не виключаючи найбільш навіть національно-упорядкованих імперій, в процесі свого історичного існування витворювала своєрідний пересічний тип імперської людини. Згадаймо ще донедавна пам'ятний нам тип, наприклад, австрійця, який, без особливих перешкод, міг бути одночасно чехом чи хорватом, поляком чи русином-українцем. Політична мудрість старого Риму, який очолював світову імперію, але ніколи не "романізував" своїх колоній, як би ще дотлівала в устрою віденської імперії Габсбурґів. Правда, протягом XIX ст. в бувшій Австро-Угорщині проривалися тенденції до адміністраційного, якщо вже не німчення, то, принаймні, вживаючи зловісної назви недавнього минулого, гляйшальтування (вирівнювання - Л. К.). Але такі намагання були випадкові й ніколи не носили характеру чогось упланованого. Тип австрійця, цебто - поміж- чи понаднаціональний тип громадянина й мешканця наддунайської монархії - формувався автоматично, хоч і досить зовнішньо, розуміється. Більш ускладнені; але все ж подібні процеси в'язалися з виникненням типу бритійця або колоніального (а раніш і метропольного) француза. Вже досить відмінний характер носили аналогічні явища на терені германськім, особливо - германо-прусськім, отже вже східноєвропейськім. Але засадничо інакший образ бачимо на властивім сході Європи.

На теренах, що офіційно називаються нині СРСР, а зазвичай, просто "Росією", процеси не так творення, як роблення загальноімперського типу - мали характер радикально відмінний вже хоча б тому, що державний устрій московської, згодом петербурзької, а від сорока літ знову московської імперії - не знав, не знає і знати не хоче жодної особовості: ані особистої, ані суспільної, ані національної, ані навіть регіональної чи класової. Тому процес формування в Росії типу імперської людини - "росіянина" - не був ані процесом історичним, ані процесом взагалі (1). (Примітки див. наприкінці публікації) Це був брутальний, масово-механічний в и -р і б, виконуваний терористично-поліційною машиною тотально-зцентралізованої держави. І, власне тому, що був то механістичний виріб, цебто акція видирання з живого організму підбитих і обезвладнених націй - окремих їх шматків, - імперський тип "росіянина" не постав. В умовах характеристичної мішанини понять "нація - етнос" і "держава - імперія" державна машина в практиці механічно нагинала старі національні організми під етнічний рівень московської маси з метою, розуміється, творити єдинонеділимий нарід - русскій, російський чи совєтський, вірніш, "народ" - в специфічно-російськім розумінні цього слова.

Результатом такої наполегливої й планової чинності державної машини було з'явлення типу не росіянина, а лише: малороса, малополяка, малогрузина і навіть малосибіряка.

До речі, щоб це не звучало парадоксом, пошлюся на недавнє минуле суспільства польського, в якім тип польського малороса був безперечним соціологічним фактом. Духовим виразом і як би сублімацією цього факту був, наприклад, Роман Дмовський як політик та ідеолог, і ціла дмовщизна т. зв. демократії народової, що саме своїм малоросійством отруїла в зародку новопосталу Польську державу і в львиній долі спричинилася до її упадку (2).

Що ж таке малорос?

Це - тип національно-дефективний, скалічений психічно, духово, а - в наслідках, часом - і расово. На нашій Батьківщині, головнім історичнім родовищі цього людського типу, він набрав особливо патологічного і зовсім не такого простого характеру, як, на перший погляд, здавалося б. Завдяки такому, а не іншому, перебігові історичного процесу на нашій землі, тип малороса ставав (принаймні, по містечках і містах) масовим, а що найгірше, традиційним. І треба припускати, що способи, так би мовити, малоросійського виробництва вже на Москві були розроблювані протягом не одного століття, а система тієї продукції не віднині має під собою солідну, сказати б, наукову базу. Сучасні совєтські специ, хоч як озброєні терором і модерними здобутками науки Павлова, безумовно дуже уважно перелистують і вчитуються в історичні документи багатющих архівів Посольського (й Питошного) Пріказу ХУІ-ХУІІ ст., Малоросійської Колегії XVIII ст., III Отдєлєнія та Охранки XIX ст.

У нас фатально закорінилося майже переконання, що малорос - то, мовляв, неосвічений, примітивний, недорозвинений українець без національної свідомості, словом, як то кажуть, темна маса. Вистачить, мовляв, його при помочі "Просвіти" просвітити, переконати й усвідомити - і справа полагоджена. Але кожен, хто давав собі труду зупинятися на цій проблемі, знає, наскільки вищеподана схема далека від дійсності.

Малоросійство, хоч явище часте і кількісне, - найменш дотикало основну нашу національну масу - селянство (що нас не мусить особливо тішити, бо не маса творить історію). У нас малоросійство було завжди хворобою не лише пів-інтелігентською, але - й передовсім - інтелігентською, отже, поражало верству, що мала виконувати роль мозкового центру нації.

І в цім- суть проблеми.

І тут одразу ж треба виключити той тип простолюду, який любив повторяти "моя хата скраю", або при польських конскрипціях називав себе поліщуком чи тутейшим, як при совєтських переписах записує свою національність "русскій": то є лише мімікрія і самооборона, за якими тягнуться віки гіркого досвіду. Скажемо коротко і забігаючи наперед: проблема українського малоросійства є однією з найважніших, якщо не центральних проблем, безпосередньо зв'язаних з нашою основною проблемою - проблемою державності. Що більше: це є та проблема, що першою встане перед державними мужами вже Державної України. І ще довго, в часі тривання й стабілізації державності, та проблема стоятиме першоплановим завданням, а для самої державності - грізним мементо (нагадуванням).

Малоросійство-бо - наша історична хвороба (В. Липинський називав її хворобою бездержавності), хвороба многовікова, отже, хронічна. Ні часові застрики (уколи - ред.), ні навіть хірургія - тут не поможуть. її треба буде довго-довгі десятиліття і з ж и в а т и.

II.

Намагаючись викладати цю тему мовою стислою, з нахилом навіть до академізму, все ж відчуваєш труднощі при формулюванні думок, щоб вони були легко-схопні, дохідливі. Випливає це з самої скомплікованої (складної - ред.) істоти теми. Тому звернемось до ілюстрацій, взятих чи то з історії, чи то з літератури.

Не сягатимемо аж до праісторії. Зазначимо лише, що малоросіянству, певно, віддавна сприяли природні багатства і щедре підсоння нашої єдиної на світі Батьківщини. Плями майбутнього малоросійства, помітні вже в нашім Середньовіччі ("люди татарські"), яскравіють в добах литовській та козацькій. За гетьманування Виговського і в наступній Руїні - малоросійство українське стає вже чинником політичним і виходить на арену історії. Переяслав р. 1654 той чинник як би залегалізував, і він, бувши спочатку чисто чуттєвою й психологічною вадою, об'єктивно дає пізніш очевидний параліч національно-державній волі, а дедалі - агентуру й п'яту колону Москви. Брюховецький - з одного боку, Тетеря - з другого: ось два обличчя малоросійства за Руїни. Але ще Мартин Пушкар, полковник полтавський, встає зловісним символом малоросійства похмельниччини, символом знівечення перемоги під Конотопом, символом, що веде хід нашої історії аж до полтавської катастрофи, бо Кочубеївщина - то був плід довгих десятиліть. Якщо колись з'явиться історія Українського Малоросійства, то автор її саме Мартина Пушкаря, правдоподібно, проголосить батьком малоросійства. Бо, повторюю, всупереч популярній у нас думці, малоросійство - то не москвофільство і не ще яке-небудь фільство. То - неміч, хвороба, каліцтво внутрішньонаціональне. Це - національне пораженство. Це, кажучи московською урядовою мовою XVII століття, - шатость чєркасская, а кажучи мовою такого експерта, як цариця Катерина Друга, це - самоотвер-женность малороссійская. Отже, є то логічне степенування: хитливість, зрадливість, зрада і агентурнісп?. Аж до часів наступних і нам найближчих. Москвофільство чи інше фільство (їх було кілька в нашій історії) - то є можливий напрям нашої національної політики, і в цім сенсі був "переяславський" момент москвофільства в політиці Богдана Великого, як москвофільськими були цілі десятиліття національної політики великого Івана Мазепи. Як туркофільство Петра Дорошенка. Як змушене полонофільство Виговського чи - на наших очах - Петлюри.

Всі ці приклади - то політика чи тактика. Але малоросійство - це не політика і навіть не тактика, лише завжди апріорна і тотальна капітуляція. Капітуляція ще перед боєм. Москвофільство (як всяке інше фільство), перепокладає власну контрольовану волю, отже, теоретично кажучи, може міститись в границях національної чи, тим більше, державної політики, але малоросійство, як яскравий прояв паралічу політичної волі і думки, завжди є поза межами якої-будь раціональної політики - взагалі. Діячі Центральної Ради малоросами не були. Вони були здебільше тими, що їх окреслюється виразом "свідомі українці" (р. 1918 досить двозначно казали "переконаний українець"). Але майбутній історик не зможе політику Центральної Ради пояснити інакше, як присутністю в ній політичного малоросійства, яким були люди того покоління отруєні: брак найелементарнішого національного інстинкту і параліч політичної волі - були наявні. З коротеньких спогадів генерала Врангеля, який в імперській гвардії був підлеглим Скоропадського, видно, що гетьман роздумував навіть над історіософією України (3). Але ці роздуми відбувалися літом р. 1918 - отже, були і спізнені, й абстрактні: історію треба було тоді вже творити, владу, якою б обмеженою вона тоді не була, - здійснювати щохвилини, бо час був рахований. Гетьман Павло Скоропадський під багатьма оглядами стояв неспівмірно вище від більшості лідерів Центральної Ради, але й він був і сином доби, і ровесником покоління. Якщо не комплекс малоросійства, то напевно "комплекс Гоголя" - тяжів і над ним. Павло Скоропадський залишив нам класичний приклад українського політичного гамлетизму, який, до речі, тісно зв'язаний з традиційним малоросіанством.

# data[].attributes.attachment_link.title
Малоросійство - Євген Маланюк, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Малоросійство" (автор: Маланюк Євген Филимонович). Читати повністю електронну книгу Євген Маланюк - Малоросійство онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Не треба ні паризьких бруків, Ні Праги вулиць прастарих: Все сняться матернії руки, Стара солома рідних стріх. Все сниться гук весни і вітер, Веселий вітер світлих літ. А тут — молюсь, убогий митар, Шукаю Твій вогненний слід...

# data[].attributes.subject
Не треба ні паризьких бруків, Ні Праги вулиць прастарих: Все сняться матернії руки, Стара солома рідних стріх. Все сниться гук весни і вітер, Веселий вітер світлих літ. А тут — молюсь, убогий митар, Шукаю Твій вогненний слід...

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Читаймо українською

# data[].attributes.attachment_link.title
Євген Маланюк «Один вечір»

# data[].attributes.headline
Єдиній (Наталя Лівицька-Холодна)               "Цвіте тобою кожна ніч, І кожний день тобою повний. О, як забути ніжність віч, І палкість рук і шал любовний? Але слова згубила я: Чи ти сказав мені "єдина"? О, любий, знов твоє ім’я В моїй душі немов перлина" (Н.Лівицька-Холодна).

# data[].attributes.subject
Єдиній (Наталя Лівицька-Холодна)               "Цвіте тобою кожна ніч, І кожний день тобою повний. О, як забути ніжність віч, І палкість рук і шал любовний? Але слова згубила я: Чи ти сказав мені "єдина"? О, любий, знов твоє ім’я В моїй душі немов перлина" (Н.Лівицька-Холодна).

# data[].attributes.headline
Скільки ніжности в Ваших долонях,Скільки зоряних в зорі казок...Знов палаю в солодкім полоні, Знов Сахара, жага і пісок. Хто Ви: Борджія чи Клеопатра, Жанно Д’Арк українських степів? В Вашім серці — незгаслая ватра, В Вашім погляді — зоряний спів.

# data[].attributes.subject
Скільки ніжности в Ваших долонях,Скільки зоряних в зорі казок...Знов палаю в солодкім полоні, Знов Сахара, жага і пісок. Хто Ви: Борджія чи Клеопатра, Жанно Д’Арк українських степів? В Вашім серці — незгаслая ватра, В Вашім погляді — зоряний спів.

# data[].attributes.attachment_caption
"Один вечір"

# data[].attributes.headline
Довгопола Карина, учениця 11 класу

# data[].attributes.subject
Довгопола Карина, учениця 11 класу

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Історія для дорослих

# data[].attributes.attachment_link.title
Таємні життя і кохання Віктора Петрова, Домонтовича, Бера

# data[].attributes.headline
Бутурлакін Олександр, учень 11 класу

# data[].attributes.subject
Бутурлакін Олександр, учень 11 класу

# data[].attributes.headline
А десь поруч - вечір, ласка, мати і садок вишневий коло хати (Є.Маланюк).

# data[].attributes.subject
А десь поруч - вечір, ласка, мати і садок вишневий коло хати (Є.Маланюк).

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
(домонтович)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Погуца Оксана Василівна

# data[].attributes.attachment_link.title
Презентація "Віктор Петров (Домонтович). Основні віхи життя та творчості"

# data[].attributes.attachment_link.description
Дана презентація містить інформацію про основні віхи життя та творчості Віктора Петрова. Презентація стане в нагоді вчителям-словесникам та учням 11 класу.

# data[].attributes.headline
Олег Ольжич "Захочеш і будеш"

# data[].attributes.subject
Олег Ольжич "Захочеш і будеш"

# data[].attributes.body
Захочеш і будеш! В людині, затям,
Лежить невідгадана сила —
Зрослась небезпека з відважним життям,
Як з тілом смертельника крила.

...Вперед, Україно! В Тебе — тяжкі стопи,
Пожари хат димляться з-під них.
Ні Росії, ні Європі
Не зрозуміти синів Твоїх!.

# data[].attributes.attachment_link.title
Олег Ольжич — Захочеш і будеш!.. (аудіокнига)

# data[].attributes.headline
Цей юнак на фото народився в Житомирі 21 липня 1907-го року

# data[].attributes.subject
Цей юнак на фото народився в Житомирі 21 липня 1907-го року

# data[].attributes.body
Помер в 36 років – в 1944-му під час чергового допиту гестапо в концтаборі Закзенхаузен…

Що можна встигнути за 36 років?

Ось факти:

- у три роки навчився читати і писати;

- у п‘ять написав п‘єсу на три дії і сам її проілюстрував;

- змалку гарно грав на піаніно і скрипці, чудово малював;

- у неповні 23 роки захистив докторську дисертацію в Карловому університеті у Празі за темою "Неолітична розписна кераміка Галичини";

- першим розробив типологію форм і орнаментів, що дозволило знайти аналогії з українською розписною керамікою і створити її загальну класифікацію;

- Працював на кафедрі археології Українського вільного університету, в археологічному відділі Чеського національного музею у Празі, брав участь в експедиціях. А його дослідження друкувалися у спеціалізованих виданнях Англії, Німеччини, Чехії, Югославії:

- Розробив періодизацію трипільських пам’яток Дністровського регіону, актуальну й донині;

- Читав лекції у Гарвардському університеті, отримав запрошення на роботу в Римі;

- Очолював культурно-освітню референтуру Проводу Українських Націоналістів (ПУН) (1937) і Революційний Трибунал ОУН (1939–1941).

- Був заступником Голови ПУН та Голова ПУН на українських землях (з травня 1942);

- і Головою ПУН ОУН в 1944 році

- був Поетом…

- ніколи не побачив свого сина, який народився в рік його смерті…

Це ОЛЕГ ОЛЬЖИЧ.

Просто погляньте в ці очі…

Ірен Роздобудько.

# data[].attributes.attachment_link.title
Вірші - Юрій Клен - Поетичні майстерні

# data[].attributes.attachment_link.title
Пам'ятай ("Європа мовчала..."). Олександр Олесь

# data[].attributes.attachment_link.title
"Не сумуй дитино, що немає Тата"  Олександр Олесь. 1918 р.    Читає Борис Роженко

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр Олесь — По дорозі в Казку (аудіокнига скорочено)

# data[].attributes.headline
"По дорозі в казку"

# data[].attributes.subject
"По дорозі в казку"

# data[].attributes.attachment_link.title
О.Олесь По дорозі в казку

# data[].attributes.headline
Кривицька Анастасія, учениця 10 класу

# data[].attributes.subject
Кривицька Анастасія, учениця 10 класу

# data[].attributes.attachment_link.title
Дорога до казки 