# data[].attributes.headline
Вірші Юрія Дарагана читає Марія Гончаренко

# data[].attributes.subject
Вірші Юрія Дарагана читає Марія Гончаренко

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Марія Гончар

# data[].attributes.attachment_link.title
Юрій Дараган «Дажбог лякає білі коні» | Марія Гончар #віршіукраїнською

# data[].attributes.headline
Поетична спадщина поета

# data[].attributes.subject
Поетична спадщина поета

# data[].attributes.attachment_link.title
Юрій Дараган @ Пісні під гітару та вірші від талановитих авторів — Поезія.ORG

# data[].attributes.attachment_link.description
Архівний портал творчих надбань бардів і поетів. Пісні під гітару та вірші від талановитих авторів. Концерти, конкурси, премії, фестивалі, клуби, літературні об’єднання, спілки, афіші, періодика, відео, аудіо, аналітика, інформація, новини, статті

# data[].attributes.headline
Княжий образ Юрія Дарагана

# data[].attributes.subject
Княжий образ Юрія Дарагана

# data[].attributes.body
16 березня 1926 року його вітали з днем народження, а наступного дня на 32-му році у санаторії «На плеше» згас смолоскип на ім’я Юрій Дараган.
Так пишно вмерти, ясно жити!
Ось білий лебідь – все вперед.
І раптом стрілами прошитий
Паде в зелений очерет.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
16 березня 1926 року його вітали з днем народження, а наступного дня на 32-му році у санаторії "На плеше" згас смолоскип на ім'я Юрій Дараган.
Так пишно вмерти, ясно жити!
Ось білий лебідь - все вперед.
І раптом стрілами прошитий
Паде в зелений очерет.
Поетка Оксана Лятуринська була заочно закохана в Юрія Дарагана, високо цінувала його поезію. Світло його зорі надихнуло пані Оксану на створення збірки "Княжа емаль". У спогадах Лятуринської знаходимо розповідь про одну із її приятельок, яка була знайома з Юрієм Дараганом і зберігала збірочку "Сагайдак" із дарчим написом: "Милій панночці з фіалками". Кожен рік ця панночка приносила букетик фіалок на могилу Дарагана. Пройшло десять років, і вже Лятуринська пішла з фіалками на цвинтар в Ольшанах, але не знайшла могили: її зарівняли, бо минув термін наймання. Нікому було оплатити місце, тому навіть здичавілий буйний кущ, невідомо ким посаджений. викорчували. Не лишилося й сліду. Оксана Лятуринська берегла княжий образ Юрія, заміж ніколи не виходила.
Дараган Юрій писав: "Народився я 16 березня 1894 р. у Єлисаветі на Херсонщині, але хутко був вивезений до столиці Картвелії Тифлісу, де мене і хрестили. Батько мій був українець і крупний залізничний урядовець, але за три місяці до мого народження вмер. Мати була грузинка, чи то пак картвелка, але з закінченою гімназійною освітою (у тих краях це про багато казало). Батьків своїх прираховую до заможної інтелігенції, мали у Тифлісі власний 4-х поверховий будинок. Мати виховувала мене яко росіянина... (...) З 1915 р. старшиною на фронті, був ранений, революція захопила мене після раненія у Петербурзі. Вихований не чорносотенцями, а в дусі здорового російського патріотизму, але знаючи твердо, що я "малорос" і нащадок запорозького сотника, у травні 1917 р. я вже був членом Петербурзької Української військової ради і розумом твердо рішив, що я мушу бути завжди у гурті тієї російської модифікації (як я тоді рахував малоросів), до якої я належу по крові, у кінці 17 року я вже був у Києві і думкою ні разу не зрадив українству, а серцем? Серцем українізувався поступово. Найбільш помагали наші пісні і наша історія, що часами наповнює тебе божевільною гордістю, а часами так нелюдськи бичує ганьбою і соромом. Тепер я не в стані говорити про українство спокійно - реву при сторонніх людях, тепер бути не українцем я у жодний спосіб не зможу і що б зі мною не виробляли, я завжди зостанусь чи ув'язненим, чи розстріляним, чи помилованим, але завжди українцем".
Після Лютневої революції 1917 року Дараган - в лавах військ УНР. Спочатку - як командир кулеметної сотні в Житомирській військовій школі. У 1920-1922 рр. служив курсовим старшиною Кам'янецької юнацької школи. Разом із українськими військами відійшов на захід, перебував у таборі інтернованих у м. Каліші. Там він почув діагноз: невиліковний туберкульоз горла:
Бисть тишина - в Шипюрні у шпиталі,
Бисть тишина - та тіні-козаки,
Що від сухот мовчазними вмирали...
Бисть тишина безмежної тоски...
- Хто це зробив? - пригадуєш, не знаєш.
- Чи Гуня, чи Павлик, чи Гордієнко Кость?
Стояв олуплений трагічний Каліш.
Ридав і - нічегоже бисть!
Тоді до смертельно хворого юнака з'явилися витязі "в латах легких і ясних, як жар", сповнені "радощами нової борні". Вони просилися на папір, слова бриніли відлунням "бронзи і металу", буяли оптимізмом. Саме в цей час до нього прийшла Муза: Юрій Дараган почав воскрешати образи поетичного світу княжої доби. Гордий Юрій вирвався із шпиталю і поїхав до Праги навчатися в Українському вищому педагогічному інституті. На літні канікули 1924 року Дараган виїздить до мальовничого містечка Жидлоховіце, де створює ряд віршів і фрагменти поеми "Мазепа". Всього два роки смертельно хворий юнак творив, напоївши нашу літературу буянням філософського оптимізму. Виплекана мріями й надіями, вийшла у світ 1925 року єдина збірка "Сагайдак", про яку Маланюк писав: "південна розкішно-запашна троянда, що замерзла і впала на нашім страснім шляху українськім - крізь бурю і сніг". Майже одночасно з'явилася поема "Мазепа", яка вдало відтворила образ гетьмана та його добу.
Оксана Лятуринська писала про справжнього, не "папірусного" поета: "...гридень бога Сонця, не Ра, а Дажбога, такий ясний і дзвінкий, мов срібна сурма. Від нього втікає "за лиман" зима, синонім усього темного й злого. Її нагонять його білі коні й топчуть. Він побратим Дунаю. Добриня з двору Володимира - Красного сонечка, скаче по полю сірим вовком, шугає соколом. Не сумним, а радісним балядним ладом їде князеві Володимирові здобувати князівну:
По князівну, по Рогніду в половецький край
Їде з любим побратимом лагідний Дунай.
Він Вольга трьох лицарів. Він - січовик-характерник, кидає бранку поперек сідла, рубає бусурмена.
Він вірний джура Мазепи, натхненний боян його "помаранчевого заходу".
Він тужний кобзар його козацьких походів..."

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ганна Черкаська

# data[].attributes.attachment_link.title
Княжий образ Юрія Дарагана - UAHistory

# data[].attributes.attachment_link.description
Навіки юний князь української літератури і на тому світі буде говорити українською

# data[].attributes.headline
Юрій Дараган: поет, який відкрив епоху

# data[].attributes.subject
Юрій Дараган: поет, який відкрив епоху

# data[].attributes.body
Про збірку «Гридень Дажбога: Юрій Дараган»,яка представляє творчість і особу зачинателя літературної течії вісниківського неоромантизму Юрія Дарагана

# data[].attributes.attachment_link.title
Юрій Дараган: поет, який відкрив епоху - Litgazeta.com.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Щойно в тернопільському видавництві «Крила» з’явилося знакове видання: збірник «Гридень Дажбога: Юрій Дараган», яке представляє творчість і особу зачинателя

# data[].attributes.headline
Літературна спадщина поета

# data[].attributes.subject
Літературна спадщина поета

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Юрій Дараган - перший поет в якого виразно окреслився комплекс ідей і почувань, характерний для "пражан"

Він народився в Єлизаветі на Херсонщині 16 березня 1894 року. Його мати - грузинка за походженням, хоч і відірвана була від рідного краю, зуміла прищепити синові любов до прекрасної і гордої землі предків і водночас виплекати в ньому любов до України, що доводилась йому рідною землею по батьковій лінії.

Формування світогляду Ю. Дарагана відбувалось у складних умовах часу. Навчання у Тираспольському училищі перервала перша світова війна - довелось іти на фронт. Служив підпоручником російської армії, після Лютневої революції 1917 рокустав сотником Української армії - спочатку був командиром кулеметної сотні в Житомирській військовій школі, а відтак старшиною Кам'янецької школи.

Після розгрому українського Січового стрілецтва Ю. Дараган у числі багатьох інших був інтернований і перебував у польських таборах Вдовиць і Каліша для військовополонених. Тут і прийшла до нього непереборна жадоба творчості. У 1923 році Дараганові вдається вступити до Українського педагогічного інституту в Празі.

Юрій Дараган любив пейзаж, умів сприймати його своїм особливим зором. Навіть у передсмертному вірші "Прозорість" бачимо зв'язок яскравої поетичної палітри. Пейзаж його надихає, додає сил, чарує красою:

Знову під мереживо розквітлого ясмину,
Крізь ажуровість запашних кущів,
Веселий молодик серпом блищить,
Веселий молодик зійшов на зміну,
Ясмину мрії линуть до небес,
Тона води, зелені та блакити
Ви пам'таєте колись у квітні?
Ви пам'ятаєте конвалії та без?
Зарожевійте транки, оживіть -
Інакше більшість п'яного ясмину,
Що заховавсь без тями у шипшину,
Холодним сипом облетить.

Поезія Ю. Дарагана невелика за обсягом, але вона дає підстави для різнопланового аналітичного розгляду. Слід сказати, що Дарагана цікавила українська історія у найрізноманітніших її сюжетах.

Після поступлення до педагогічного інституту здавалось би, нарешті життєва фортуна на його боці. Але ж яка фортуна? Жити залишилося трохи більше двох років - точніше кажучи не жити, а щоденно згасати від туберкульозу.

Поет часто навідувався з Праги до Подєбрад, де студіювали його недавні бойові побратими. В Празі 1925 року вийшла єдина його збірка "Сагайдак", яку відразу ж привітала критика і яка була 1965 році перевидана.

Власне, лише три-чотири останні роки життя Ю. Дарагана були найактивнішою порою творчості, коли писалися вірші збірки "Сагайдак", які нетільки скрасили празьку школу української поезії , але й стали вагомим надбанням загальнонаціонального літературного доробку:

То я та віту, в дикім полі,
Отруйні стріли, сагайдак, -
Таким міцним солодким болем,
Наповнить їх смертельний знак...
Кому однаково цілунки,
Удари рани і вино...
Водно - густі червоні трунки,
Та кінь на руки на стегно!
Так пишно вмерти, ясно жити!
Ось білий Либідь - все вперед...
І раптом стрілами промитий,
Паде в зелений очерет.
Прага 2. ІІІ. 1924.

Юрій Дараган, як і Євген Маланюк, був нетільки щирим прихильником таланту молодого Т. Тичини, а й ревним пропагандистом його творчості, що робила великий вплив на тогочасну поетичну молодь. Отож при вивченні поезії Ю. Дарагана не слід забувати про часом дуже глибинний, навіть приховуваний , а інколи й одверто показаний зв'язок з ритмічною вивершеністю віршів автора "Сонячних Кларштів".

Він одним із перших українських поетів в еміграції звернув увагу на призабуті старокиївські сторінки. Вірші "Похід", "Київ", "Милуніа", "Свати", які спочатку він надрукував у "Веселці" не тільки мали художню цінність, але й стали певним зачином розробки цієї теми продовженої іншими авторами.

Окрему сторінку творчості Ю. Дарагана явила собою поема "Мазепа" (1924) у якій він спробував відтворити величину і трагічну сторінку часів Полтавської битви 1709 року.

До речі Юрій Дараган крізь усе своє життя поряд з українським проніс грузинське слово. Отже згодилося б сказати про тему Кавказу в поетовім доробку. Якими дорогами не водило б його емігрантське життя, Кавказ весь час являвся йому на очі, полонив душу:

Де зазирають в прірву скелі,
Де, як поема, барвний світ,
Над сном, маленької оселі -
Мов стрічка, сигній оксамит.
І тільки гук прудкої річки,
Та дикий спів із верховини,
То з мінарету тужно кличе,
Старий і сивий муедзин.
Незнало, десь згорає сонце,
Прозорий день вже спопелів...
Зникають ніби в ополонці.
Намистах молдовських снів.

Можна думати, що кавказька тема розкоренилась би в Дарагановій поезії урізнобіч, якби не таке коротке життя. Він тільки-но виходив на дорогу, вглядався у літературні далі, але найчастіше лише вглядався бо досягти їх, йти до них не було сил. Хвороба немилосердно точила поетове тіло, вбивала усі надії. Помер поет 17 березня 1926 року від туберкульозу.

Спадщина Юрія Дарагана котра як бачимо, сктністю своєї художньої справжності переживає час пробивається на білий світ більш як із півстолітніх ув'язнень, щоб прорости на рідному грунті. Що ж у ній зерна добірні - вони проростуть.

Як луна загубленого раю -
На дзвіниці відгукнувся дзвін,
І зірвалась біла - біла зграя,
Зграя білих - білих голубів...

# data[].attributes.attachment_link.title
Літературна спадщина Юрія Дарагана

# data[].attributes.attachment_link.description
Юрій Дараган - перший поет в якого виразно окреслився комплекс ідей і почувань, характерний для "пражан"

# data[].attributes.headline
Юрій Дараган - представник "Празької школи"

# data[].attributes.subject
Юрій Дараган - представник "Празької школи"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Urkland. Персональний сайт учителя української мови та літератури Тихомирової Катерини Валентинівни

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Катерина Валентинівна

# data[].attributes.attachment_link.title
Дараган Юрій – представник “празької школи” - Urkland. Персональний сайт учителя української мови та літератури Тихомирової Катерини Валентинівни

# data[].attributes.attachment_link.description
Дараган Юрій (16 березня 1894 — 17 березня 1926, м. Плешов, Чехословаччина) — український поет, пред

# data[].attributes.headline
"Боже, дай мені стати великим поетом"

# data[].attributes.subject
"Боже, дай мені стати великим поетом"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Боже... дай мені стати великим поетом": Юрій Дараган (1894-1926)

Непересічна особистість в історії української літератури, Юрій Юрійович Дараган - поет та військовий, народився 16 березня 1894 року в м. Єлисаветград на Подніпров'ї, в родині інженера. Мати - грузинка. Батько - українець, помер за три місяці до народження сина, тому невдовзі після народження Юрія осиротіла сім'я переїздить у Грузію, до Тифліса, де малюка й охрестили. Інтелігентське середовище родини в Тифлісі посприяло формуванню в Юрія вишуканих мистецьких смаків вже в дитинстві, сформувало в нього любов до читання художньої літератури. Як казав сам Дараган, він читав книжки "запоєм", а поезію любив до божевілля.

У 9 років Юрій остаточно осиротів, опіку над ним взяла тітка. Після її смерті, в 16 років юнак переїхав до Петербурга до дядька. У Петербурзі познайомився із Брюсовим, Бальмонтом, Блоком. Родичі матері були палкими шанувальниками театру, тому долучали племінника до мистецтва:
Бувало, підлітком виходиш так з театру -
Проспект знайомий вже не той,
Ще ніби Міфестофель вабить Марту,
Крадеться Фауст вуличкою тою.
Або Ромео щиро так кохає,
Або по ставку блисне ясна путь,
І Лоенгріна з радісного раю
Лебеді білі раптом привезуть...
Писав Ю. Дараган переважно українською. Перший російський вірш надрукував у 14 років у часописі "Закавказье". Через два роки видав цикл віршів у альманах "Поросль", а через три - друкувався в альманасі "Іммортелі" і журналі "Хмель".

Але дитинство разом із блиском софітів змеркло. Війна невідступно переслідувала його протягом подальших років - спочатку офіцер, учасник Першої світової війни у складі російської армії, а потім від кінця 1917 року - сотник армії УНР. Командир кулеметної сотні в Житомирській юнацькій школі (1919-1920) та курсовий старшина Кам'янецької юнацької школи (1920-1921).

Старшина армії УНР Юрій Дараган зі зброєю в руках прагнув відстояти незалежну українську державу. У листопаді 1920 р. Ю. Дараґан разом із частинами армії УНР, яка відступала, перетнув кордони Батьківщини й опинився на території Польщі, де з іншими паптріотами потрапляє у табори для інтернованих: Ланцут, Вадовиці та Каліш. "Мандри" із табора в табір не лише не зламали поета, а навпаки, саме там до нього прийшла непереборна жага до творчості.

У Калішському таборі мешкало 12 тисяч людей. І згодом він перетворився на освітньо-культурний центр української еміграції. За участі Юрія Дарагана утворилося літературно-мистецьке товариство "Веселка", пізніше цю назву матиме і журнал. Для Дараґана період співпраці у "Веселці" був особливо значущим: тут він зустрів друзів-однодумців, тут відбулося його літературне змужніння й утвердження, тут він відчув насолоду першого мистецького успіху. Ще раніше у Каліші, в травні 1922 р., була створена літературна група "Вінок", до якої увійшли М. Селегій, буремний поет-націоналіст Максим Загривний (Грива), С. Довгаль і Ю. Дараґан. Це середовище й сформувало "Веселку", до якої у січні 1923 р. доєднався Є. Маланюк.

Леонід Куценко стверджував, що саме з "Веселкою" варто пов'язувати народження Дарагана як українського поета. За зізнанням самого Дарагана, він відчув себе українцем тільки у 23 роки. Фактично в одночассі Юрію випало розв'язувати два складних завдання: занурюватися в українську історію й опановувати українську мову. "Думкою ніколи не зрадив українству, а серцем? Серцем українізувався поступово". І мов компенсація за пізнє дозрівання, непохитна переконаність у правильності обраного шляху: "...я завжди зостанусь чи ув'язненим, чи розстріляним, чи помилуваним, але назавжди - українцем".
Шамотіння шаршаве, шипшина...
Пу-гу!.. Лине в тугу, жахається ніч...
Довгі, чорні крила пташині
На Січ...
Ні душі... Ніч осіння...
Очерет, шамотіння...
Над лиманом завмерли
Зорі-перли...
Влітку 1922 року, після таборів Ю. Дараґан виїхав до Чехословаччини на навчання. Оселився він спочатку у Празі. Там зустрів Микиту Шаповала (знаменитого критика із журналу "Нова хата" 1909-1914 рр. М. Сріблянського), який вельми доброзичливо допомагав молодому поетові освоїтися в нових умовах, а після його смерті залишив цінні спогади про нього. Саме М. Шаповал скерував Ю. Дараґана навчатися на натуральні курси в Подєбрянській Академії. Він домігся призначення стипендії поетові, підтримував його літературні задуми, увів до авторитетного щойно заснованого журналу "Нова Україна" (1922-1929), який редагував спільно із В. Винниченком.

"Нова Україна" стала тією платформою, що принесла визнання Ю. Дараґанові як поетові серед української еміграції. Там побачила світ подєбрадсько-празька добірка поезії з назвою "Дике поле". Подєбради - це містечко, в якому жив поет, і чимало віршів зі збірки були написані саме там. Центральним образом циклу виступає степ, як символ волі, необмеженого жодними перепонами існування, символ України.

У Подєбрадах Ю. Дараґан став членом Товариства українських письменників "Культ", створеного 1924 року, до якого входили Є. Маланюк, М. Грива, В. О'Конор-Вілінська, А. Падолист та ін., перважно люди нового націоналістичного світогляду. Там же він познайомився із активним літературним критиком еміграції Михайлом Мухиним (Гриднем) (1894 - 1974), який підтримав поета як теоретик. М. Мухинові належать перші важливі естетичні інтенції в дусі вісниківства в літературознавстві.

Дараган ні на мить не полишав поезїї. Віршів ставало все більше і більше. Поет друкувався у періодиці, зокрема журналі "Студентський вісник" (Прага), "ЛНВ". У його поезії, сформованій під впливом символізму та українського фольклору (зокрема дум), переплетена історична тематика (княжа доба, козаччина, "Слово о полку Ігоревім") із сучасністю; майстерною є пейзажна та інтимна лірика.

Єдина збірка поета "Сагайдак" (1925) була високо оцінена критикою, стала своєрідним мостом між традицією українських символістів і празькою поетичною групою. У "Празькому студентському віснику" були на неї такі відгуки: "Дараган - це одна з найкращих поетичних сил на еміграції. У нього любов до минулого українського народу лучиться з прекрасною кольористикою природи та внутрішньою гармонією настрою"; "Вся поезія Дарагана - поезія звуків, рухів, фарб. Душа приймає в себе світ безпосередньо... Дараган минулість малює, як сучасність: нічого надуманого, але все, як сучасне, живе"...

Вірші збірки "Сагайдак", не лише скрасили празьку школу української поезії, але й стали вагомим надбанням загальнонаціонального літературного доробку. М. Слабошпицький писав: "Дараган став своєрідним камертоном Празької школи. Можливо, всі його почули, бо були готові почути. Дараганове слово повело за собою всіх".
То я та віту, в дикім полі, Отруйні стріли, сагайдак, - Таким міцним солодким болем, Наповнить їх смертельний знак... Кому однаково цілунки, Удари рани і вино... Водно-густі червоні трунки, Та кінь на руки на стегно! Так пишно вмерти, ясно жити! Ось білий Либідь - все вперед... І раптом стрілами промитий, Паде в зелений очерет. Прага 2. ІІІ. 1924.
Стрункість фрази, точність вислову, лаконічність думки - це те, що якось особливо визначає поетичну стилістику Ю. Дарагана. Він любив пейзаж, умів сприймати його своїм особливим зором. Поезія Ю. Дарагана невелика за обсягом, але є надзвичайно цікавою і різноплановою.

Тема України - одна з основних у творчості поета. Його цикли "Луна минувшини", "Дике поле", "Срібні сурми", "Запоріжжю" присвячені минулому та сучасному рідної поетові України, яка приходить до нього у спогадах і снах, за якою він сумує і яку зберігає в серці, як найкращу свою мрію.

В історичній тематиці, до якої часто звертався Ю. Дараґан, не було нічого нового - вона присутня в українській поезії ще від часів перших романтиків. Однак новаторським було трактування історії, сама форма її подачі: поет дуже мало власне оповідає про минуле, називає вельми мало історичних фактів, але на перший план в нього драматично виходять певні символи величного і трагічного минулого, це вони промовляють до сучасників. Автор досягає великого мистецтва в способах наближення до плину історії. Він віднаходить рідкісні слова-архаїзми, вчувається в стилістику й ритміку "Слова о полку Ігоревім" та літописів, передає мелодику українського пісенного епосу. І все це подано з великим відчуттям художнього смаку, тонко й лаконічно:

Княжич-місяць вийшов на стежину,
Викликає гриднів і бояр,
Він скликає молоду дружину
В латах легких і ясних, як жар.
І піде він колом сапфіровим
Серед танку герцю і гульні...
Він, як бог, блищить запалом новим
Радощами нової борні...
("Похід", 1922 р.)

Неймовірним у стилістиці раннього Ю. Дараґана була ось ця переплетеність сучасності і минувшини, пейзажності і понад часового драматизму людського буття. Водночас він відкривав нову музику українського вірша, не ніжно-тремтливу, а напоєну внутрішньою енергетикою слова, імпульсивну, трагічно-оптимістичну у своїх домінантних інтонаціях. На прикладі Дараґанової ліричної спрямованості можно спостерігати, як художній символізм перетворювався на мистецький неоромантизм нового покоління, як грайливо-парадоксальні образи й метафори переростали в містично-променисті:

Дажбог лякає білі коні,
Бучний табун зими,
З його рожевої долоні
Вогонь проміння барвно гонить
На вогке тло землі.
...І коні-велетні женуться
І крешуть лід дзвінкий,
В бігу птахами розіпнуться
І в дикім полі розіб'ються
Розвіються вони...
Проґавлена остання змога,
Долічені вже дні...
І гридень світлого Дажбога
Сурмить блакитну перемогу
На золотім коні!
("Срібні сурми", 1923 р.)

Образи степу, козацької битви, вірного вороного коня, заплаканої неньки проходять крізь його поезію, як героїчна драма історії, як подвиг народу, як вічна пам'ять, що і ранить душу, і водночас тамує її біль.

Ю. Дараган одним із перших українських поетів в еміграції звернув увагу на призабуті старокиївські сторінки. Вірші "Похід", "Київ", "Милуша", "Свати", які він спочатку надрукував у "Веселці", не тільки мали художню вартість, але й стали певним зачином розробки цієї теми, продовженої іншими авторами.

Окрему сторінку творчості Ю. Дарагана явила собою поема "Мазепа", у якій він спробував відтворити величну і трагічну сторінку часів Полтавської битви 1709 р. Пишучи про Івана Мазепу, який намагався вирватися із зачарованого кола, прагнув волі, автор свідомо проєктує свої роздуми на долю УНР і на майбутнє України.

Помітне місце у доробку поета займає тема Кавказу. Якими дорогами не водило його вигнансько-емігрантське життя, Кавказ весь час являвся йому на очі, полонив його душу. До речі Дараган крізь усе своє життя поряд з українським проніс грузинське слово.

Де зазирають в прірву скелі,
Де, як поема, барвний світ,
Над сном, маленької оселі -
Мов стрічка, сигній оксамит.
І тільки гук прудкої річки,
Та дикий спів із верховини,
То з мінарету тужно кличе,
Старий і сивий муедзин.
Незнало, десь згорає сонце,
Прозорий день вже спопелів...
Зникають ніби в ополонці.
Намистах молдовських снів.

Можна думати, що кавказька тема розкоренилась би в Дарагановій поезії урізнобіч, якби не таке коротке життя. Він тільки но виходив на дорогу, вглядався у літературні далі, але найчастіше лише вглядався бо досягти їх, йти до них не було сил.

Наслідки життя в таборах - сирі закутки камер, голод і холод принесли Юрію не тільки літературну спрагу, а й тяжку хворобу. Через яку він не закінчить Український вищий педагогічний інститут імені Драгоманова у Празі. Документи з особової студентської справи більше нагадують лікарняну картку. Заява про відпустку на лікування, прохання матеріальної допомоги для оздоровлення в санаторії, заяви на перескладання іспитів... Попри це, Юрій дуже хотів навчатися і тримався як міг інституту, за два з половиною роки сесію склав тільки за перший семестр.

Постійна боротьба з хворобою заважала і життю, і навчанню. Поет не корився недузі. Мав багато літературних планів, виступив з ініціативою створення "Товариства взаємодопомоги бувших Українських Вояків" і статут товариства написав власноруч. В його архівах знайдено ще один статут, але вже для "Спілки українських військових демократів" секретарем якої був він сам.

Юрій спішив жити і творити, він знав, що сухоти відміряли йому недовге життя, тому з усіх сил намагався встигнути зробити якнайбільше. Загублений у лікарняній палаті, відірваний від світу, ув'язнений туберкульзом і прикутий до ліжка, поет чекає вироку:

Впала зірка з луків раю.
Мертва зірка - бліде світло.
Пада у безмежжя краю,
Пада вічно в вічне житло,
Загробний плач її бринить,
Страшні ридання, стогін і біль:
"Коли ж урветься руху мить?".

У передсмертному вірші "Прозорість" поет демонструє зразок яскравої малярської поетичної палітри. Пейзаж його надихає, додає сил та надзвичайно чарує своєю красою:
Знову під мереживо розквітлого ясмину,
Крізь ажуровість запашних кущів
Веселий молодик серпом блищить,
Веселий молодик зійшов на зміну.
Ясмину мрії линуть до небес,
Тона води, зелені та блакитні,
Ви пам'таєте колись у квітні?
Ви пам'ятаєте конвалії та без?
Зарожевійте транки, оживіть -
Інакше більшість п'яного ясмину,
Що заховавсь без тями у шипшину,
Холодним сипом облетить.
Внесок Юрія Дарагана в мистецький доробок Празької поетичної школи та всієї української літератури - надзвичайно вагомий. У тяжких умовах вимушеної еміграції він творив заради відродження української нації. У своїх поезіях створив образ ідеального українця, який всі сили віддає праці на користь своєї держави.

"Гридень Дажбога: Юрій Дараган. Збірник": (Дніпро-Тернопіль: Крила. - 2022. - 144 с.)

Юрій Дараган помер 17 березня 1926 року у туберкульозному диспансері "На Плеше", у місті Плешове поблизу Праги. Був похований на Ольшанському цвинтарі в Празі в одній могилі з побратимом митцем (графік) Степаном Колядинським. У середині 1930-х рр. закінчився контракт оренди цієї ділянки землі й могила була знищена новим похованням.

Очевидно, що в особистості Ю. Дарагана було щось незвичайне, харизматичне, оскільки ті, хто його знав, мали глибоку повагу і захоплення до цієї людини. Його лірика несла в собі якісь містичні, чарівливі імпульси, що залишали в душах людей неймовірно піднесені враження.

Твори Ю.Ю. Дарагана у фондах Херсонської обласної універсальної наукової бібліотеки імені Олеся Гончара:

1. Дивоовид : Антол. Укр. поезії ХХ ст. / укл.: І. Лучук. - Тернопіль, 2007. - 783 с.

2. Добірка віршів / Ю. Дараган // Київ. - 2006. - № 3. - С. 131-140.

3. Набитович І. Поет, у якого "змисл краси нечувано розвинений" (Юрій Дараган) / І. Набитович // Дивослово. - 2020. - № 6. - С. 57-64.

4. Поезії зі збірки "Сагайдак" / Ю. Дараган // Українська мова та література. - 2004. - 11 березня. - С. 6-7.

5. Степова пектораль. Поетична антологія від Т. Г. Шевченка до наших днів / Укл. і передм. А. Глущак. - Одеса, 2011. - 383 с.

6. "Я мрійливий і пестливий": добірка віршів / Ю.Дараган // Дзвін. - 2001. - № 8. - С. 23-29.

Література про життя і діяльність Ю.Ю. Дарагана:

1. Базилевський В. Юрій Дараган (1894-1926). Свята неправда поезії / В. Базилевський // Слово "Просвіти". - 2023. - 23 лют.; 2012. - 19-25 липня. - С. 8-9.

2. Горболіс Л. Портрети і профілі поетів української діаспори в художньо-літературному колажуванні Михайла Слабошпицького: (за книгою М. Слабошпицького "25 поетів української діаспори") / Л. Горболіс // Українська література в загальноосвітній школі. - 2011. - № 7/8. - С. 51-57.

3. Ільницький, Микола. На перехрестях віку: у 3-х кн. / Микола Ільницький. - К., 2008 - Кн. 1. - 2008. - 838 с.

4. Клочек Г. Тонкий свист летючої стріли: Юрій Дараган і його поетична збірка "Сагайдак" / Г. Клочек // Дивослово. -2002. - № 9. - С. 58-65.

5. Крупач М. "І я колись в майові дні в офіру серце ніс" / Крупач М. // Дзвін. - 2001. - № 8. - С. 138-148.

6. Куценко Л. "Наповнити життя останнім змістом..." / Л. Куценко // Українська мова та література. - 2004. - 11 берез. - С. 3-6.

7. Миронець Н. "Долю свою складаю в ваші долоні" : Листи Євгена Маланюка до Юрія Дарагана / Н. Миронець // Розбудова держави. -1997. - № 6. - С. 46-49.

8. Нахлік О. Апеляція до княжої доби в емігрантській літературі / О. Нахлік // Дзвін. - 1997. - № 7. - С. 139-144.

9. Пеленська О. 125 років Юрію Дарагану, воїну і поету / О. Пеленська // Літературна Україна. - 2019. - № 13/14(30 берез. - С. 13.

10. Салига Т. Мобілізований добою: до 120-річчя від дня народження Юрія Дарагана / Т. Салига // Літературна Україна. - 2014. - № 13(27 берез.). - С. 10-11.

11. Слабошпицький М. "... Дай мені стати великим поетом" / М. Слабошпицький // Київ. - 2006. - № 3. - С. 141-145.

12. Таран О. Празька школа як ідейно-мистецьке поняття / О. Таран // Вісник Київського національного університету ім. Т. Шевченка. - 1998. - Вип. 6: Літературознавство. Мовознавство. Фольклористика. - С. 30-35.

1. Лучук Іван. Українські та єврейські первні в російській поезії першої третини ХХ ст.//Часопис "Ї". - 1996. - № 8. URL: http://www.ji.lviv.ua/n8texts/luchuk.htm (дата звернення: 02.09.2023).

2. Дараган Юрій :: Біографія, Вірші, поезія. Клуб поезії. URL: http://www.poetryclub.com.ua/metrs.php?id=321&type=biogr (дата звернення: 02.09.2023).

3. Юрій Дараган - Українське життя в Севастополі. URL: http://ukrlife.org/main/evshan/25poetiv2.html (дата звернення: 02.09.2023).

4. Юрій Дараган. Празька школа українських поетів. URL: http://virchi.narod.ru/poeziya/praga-daragan.htm (дата звернення: 02.09.2023).

5. Юрій Дараган - Poezia.ORG - Поезія та авторська пісня URL: http://poezia.org/ua/personnels/417 (дата звернення: 02.09.2023).

Матеріали підготувала Ольга Михайленко

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
юрій дараган

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
український поет

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
юрій юрійович дараган

# data[].attributes.attachment_link.title
"Боже... дай мені стати великим поетом": Юрій Дараган (1894-1926)

# data[].attributes.attachment_link.description
"Боже... дай мені стати великим поетом": Юрій Дараган (1894-1926) Непересічна особистість в історії української літератури, Юрій Юрійович Дараган - поет та військовий, народився 16 березня 1894 року в м. Єлисаветград на Подніпров'ї, в родині інженера. Мати - грузинка.

# data[].attributes.headline
Дараган Юрій Юрійович

# data[].attributes.subject
Дараган Юрій Юрійович

# data[].attributes.body
Біографія та творчість поета

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Дараган Юрій Юрійович ( 16 березня 1894, Єлисаветград, Херсонська губернія - 17 березня 1926, м. Плешов, Чехословаччина) - український поет, представник "празької школи". Перший поет, в якого виразно окреслився комплекс ідей і почувань, характерний для "пражан".

Народився Юрій Дараган 16 березня 1894 року у Єлисаветграді на Херсонщині в родині інженера. Мати - грузинка. Батько - українець, помер за три місяці до народження сина, тому невдовзі після народження Юрія осиротіла сім'я переїздить у Грузію, до Тифліса, де малюка й хрестили.

Навчався у Тираспольській реальній школі, але закінчити її не довелося - хлопця забрали на першу світову війну. Там він - підпоручник російської армії. Був поранений.

Після Лютневої революції 1917 року Дараган - в лавах військ УНР. Спочатку - як командир кулеметної сотні в Житомирській військовій школі, а потім - старшина Кам'янецької школи.

Після поразки у визвольних змаганнях разом з іншими вояками у 1920 році інтернований в таборах Польщі ( Ланцут, Вадовиці, Каліш, Щипйорно) для військовополонених. Тут і прийшла до нього непереборна жадоба творчості. Але голодне та холодне життя в таборах також спричинило важку хворобу.

Після переїзду до Чехословаччини, в Прагу, у 1923 році вступає до Українського вищого педагогічного інституту ім. М. Драгоманова. Але йому не судилося його закінчити.

Через сухоти легень і горла (іншими словами - туберкульоз) Юрій Дараган помер 17 березня 1926 року у туберкульозному санаторії "На Плеше", у м. Плешове поблизу Праги. Похований на Ольшанському цвинтарі в Празі.

Писав Дараган переважно українською. Перший російський вірш надрукував у 14 років у часописі "Закавказье". Через два роки дав цикл віршів у альманах "Поросль", а через три - друкувався в альманасі "Іммортелі" і журналі "Хмель".

Разом зі своїм земляком Євгеном Маланюком у 1922- 1923 роках Юрій Дараган видавав часопис "Веселка", де друкував свої твори.

Він одним із перших українських поетів в еміграції звернув увагу на призабуті старокиївські сторінки. Вірші "Похід", "Київ", "Милуніа", "Свати", які спочатку поет надрукував у "Веселці", не тільки мали художню цінність, але й стали певним зачином розробки цієї теми іншими авторами.

У 1925 році, ще за життя Дарагана, виходить єдина його збірка "Сагайдак", яка, за словами критиків, тематично та ідейно постала передвісницею художньої платформи майбутньої празької школи української поезії. Вихід збірки критика привітала, а у 1965 році книжку перевидали.

Про те, чому син грузинки обрав українську - мовою своїх творів, Юрій Дараган писав у листі до Микити Шаповала (орієнтовно 1925 рік), де поет стисло й емоційно викладає свою автобіографію:

Народився я 16 березня 1894 р. (а не 1893) у Єлисаветі на Херсонщині, але хутко був вивезений (...)до столиці Картвелії Тифлісу, де мене і хрестили. Батько мій був українець і крупний залізничний урядовець, але за три місяці до мого народження вмер. Мати була грузинка, чи то пак картвелка, але з закінченою гімназійною освітою (у тих краях це про багато казало). Батьків своїх прираховую до заможної інтелігенції, мали у Тифлісі власний 4-х поверховий будинок. Мати виховувала мене яко росіянина... (...) З 1915 р. старшиною на фронті, був ранений, революція захопила мене після раненія у Петербурзі. Вихований не чорносотенцями, а в дусі здорового російського патріотизму, але знаючи твердо, що я "малорос" і нащадок запорожського сотника, у травні 1917 р. я вже був членом Петербурзької Української військової ради і розумом твердо рішив, що я мушу бути завжди у гурті тієї російської модифікації (як я тоді рахував малоросів), до якої я належу по крові, у кінці 17 року я вже був у Київі і думкою ні разу не зрадив українству, а серцем? Серцем українізувався поступово. Найбільш помагали наші пісні і наша історія, що часами наповнює тебе божевільною гордістю, а часами так нелюдськи бичує ганьбою і соромом. Тепер я не в стані говорити про українство спокійно - реву при сторонніх людях, тепер бути не українцем я у жодний спосіб не зможу і що б зі мною не виробляли, я завжди зостанусь чи ув'язненим, чи розстріляним, чи помилованим, але завжди українцем[2].

Поезія Юрія Дарагана невелика за обсягом. Також його цікавила українська історія у найрізноманітніших її сюжетах. За кілька років до смерті поет часто навідувався з Праги до Подєбрадів, де студіювали його недавні бойові побратими. Власне, лише три - чотири останні роки життя Юрія Дарагана були найактивнішою порою творчості, коли писалися вірші збірки "Сагайдак", які скрасили празьку школу української поезії.

Юрій Дараган дуже любив пейзаж, умів сприймати його своїм особливим зором. Навіть у передсмертному вірші "Прозорість" бачимо зв'язок яскравої поетичної палітри.

Окрему сторінку творчості Юрія Дарагана явила собою поема "Мазепа" ( 1924), у якій він спробував відтворити величину і трагічну сторінку часів Полтавської битви 1709 року.

Крім того, Юрій Дараган крізь усе своє життя поряд з українським проніс грузинське слово. Тема Кавказу у поетовім доробку дуже вагома. Якими дорогами не водило б його емігрантське життя, Кавказ весь час являвся йому на очі.

Шахова К. О. Дараган Юрій // Українська літературна енциклопедія : В 5 т. / редкол.: І. О. Дзеверін (відповід. ред.) та ін. - К. : Голов. ред. УРЕ ім. М. П. Бажана, 1990. - Т. 2 : Д-К. - С.16

Празька літературна школа: Ліричні та епічні твори / Упорядування і передмова В. А. Просалової. - Донецьк: Східний видавничий дім, 2008. - 280 с.

Клочек Г. Тонкий свист летючої стріли... //Вежа. - 1996. - № 3. - с.43-58. Клочек Г. Тонкий свист летючої стріли (Юрій Дараган і його поетична збірка "Сагайдак" // XX століття: від модерності до традицій: зб. наук. праць. - Вип. 1. Естетика і поетика творчості Леоніда Мосендза / Ред.. колегія: І. Руснак та ін. - Вінниця: ТОВ фірма "Планер", 2010. - С. 174-190.

Юрій Дараган і Карел Гінек Маха: духовне вигнанство в контексті одного забутого перекладу // Слов'янські літератури. ХІІІ міжнародний конгрес славістів (Любляна, 15-21 серпня 2003 року). Збірник наукових праць. - К.: 2003.

Юрій Дараган і Карел Гінек Маха: еміграційний аспект і переклад поеми "Май" // Ukrajinistika - minulost, pritomnost, budoucnost. Sbornik prispevku z mezinarodni konference, konane v Brne ve dnech 22-23.10.2003. - Brno, vyd. Nakladatelstvi Tatana Korityakova, 2004.- 380 s. - S. 315-323.

Юрій Дараган і Карел Гінек Маха: фізичне і духовне вигнанство в контексті одного забутого перекладу // Літературна компаративістика.- Вип. І.- К.: ПЦ "Фоліант", 2005.- С. 318-327.

"Я завжди зостанусь... українцем": Листи Юрія Драгана до Микити Шаповала // Жива вода. - 1996. - № 4/56/.

Дараган Ю. Сагайдак. - Прага: Український громадський видавничий фонд, 1925. - 64 с.

Дараган Ю. Срібні сурми. Поезії. - Кіровоград: Спадщина, 2003. - 96 с.

Слабошпицький М. "...Дай мені стати великим поетом". Юрій Дараган // 25 поетів української діаспори. - К.: Ярославів Вал, 2006. - С. 49-71.

Скорина Людмила. Література та літературознавство української діаспори. Курс лекцій. - Вид. 2-е, доп. - Черкаси: Брама-Україна. - 2005. - 384с.

Дараган Юрій // Енциклопедія Українознавства: Словникова частина / Голов. ред. В. Кубійович. Репринт. відтворення. - Львів, 1993. - Т. 2. - С. 489.

Гузар З. Збірка Юрія Дарагана "Сагайдак" як пролог до вісниківського неоромантизму // Вісниківство: літературна традиція та ідеї. - Дрогобич: Коло, 2009. - С. 113-121.

Ільницький М. Гридень Дажбога, джура Мазепти (Юрій Дараган) // Ільницький М. На перехрестях віку: У 3 кн. - К.: Вид. дім "Києво-Могилянська академія", 2008. - Кн. 1. - С. 366-371.

Качуровський І. Юрій Дараган і поезія празької школи // Променисті сильвети: лекції, доповіді, статті, есеї, розвідки. - К.: Вид. дім "Києво-Могилянська академія", 2008. - С. 339-342.

Куценко Л. В. "Боже, зроби зі мною, що хочеш..." // Дараган Ю. Ю. Срібні сурми. Поезії. - К.: Веселка, 2004. - 127 с.

Лисенко І. М., Світайло Л. Р. Дараган Юрій // Українська літературна енциклопедія: У 5 т. - К.: Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана, 1990. - Т. 2. - С. 16.

Мельниченко В. І. Юрій Дараган і Карел Гінек Маха: вигнанство фізичне й духовне в контексті одного забутого перекладу // Літературна компаративістика. Вип. 1. - К.: Фоліант, 2005. - С. 318-326.

Слабошпицький М. "...Дай мені стати великим поетом". Юрій Дараган // 25 поетів української діаспори. - К.: Ярославів Вал, 2006. - С. 49-71.

Українська діаспора: літературні постаті, твори, біобібліографічні відомості / Упорядк. В. А. Просалової. - Донецьк: Східний видавничий дім, 2012. - 516 с.

Тинченко Я. Ю. Офіцерський корпус Армії Української Народної Республіки (1917-1921). Книга I. - К. : Темпора, 2007. - ISBN 966-8201-26-4.

# data[].attributes.attachment_link.title
Дараган Юрій Юрійович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Дараган Юрій Юрійович ( 16 березня 1894, Єлисаветград, Херсонська губернія - 17 березня 1926, м. Плешов, Чехословаччина) - український поет, представник "празької школи". Перший поет, в якого виразно окреслився комплекс ідей і почувань, характерний для "пражан". Народився Юрій Дараган 16 березня 1894 року у Єлисаветграді на Херсонщині в родині інженера.