# data[].attributes.body
En qualsevol cas, això és el que explica la llegenda. En realitat, Armstrong el que va fer va ser popularitzar l'Scat, però els primers registres d'aquesta tècnica musical consistent en "cantar a través d'una improvització vocal sense paraules" daten de 1911.

# data[].attributes.body
Segons Jelly Roll Morton, en una sèrie d'entrevistes amb Alan Lomax el 1938, el primer a usar l'Scat va ser un còmic, Joe Sims, de Vicksburg, Mississipí. Després, Tony Jackson i Morton, entre d'altres, el van copiar i es va anar incorporant a les actuacions a Nova Orleans. Un dels primers exemples d' Scat es deu a Al Jolson, que ho va practicar en alguns bars durant el 1911. Entre aquest any i el 1917 Gene Greene va gravar diverses cançons utilitzant aquesta tècnica, sent un dels primers cantants en especialitzar-se en l' Scat.
Jelly Roll deia més mentides que veritats quan es tractava d'apuntar-se mèrits propis, però pensem que en aquest cas podem creure el que diu.

# data[].attributes.body
1. Louis Armstrong
2. Mark Murphy
3. Aretha Franklin
4. Bobby McFerrin
5. Robert Wyatt
6. George Benson

# data[].attributes.attachment_link.title
Scatman (ski-ba-bop-ba-dop-bop) Official Video HD - Scatman John

# data[].attributes.body
No hi ha una tessitura exacte, sinó que imita els sons dels instruments amb la veu.

# data[].attributes.body
Instruments utilitzats en el Renaixement i en el Barroc com la viola de gamba, la flauta de bec, etc. Actualment s'aplica al saxòfon.

# data[].attributes.body
L'Scat consisteix a vocalitzar paraules i síl·labes sense sentit en una veu instrumental. Les improvitzacions es fan amb la melodia i amb el ritme.

# data[].attributes.body
És l'estil de veu masculina més greu, amb un timbre molt greu. En una òpera un baix és un cantant masculí capaç d'aconseguir el rang més greu de la veu humana.

# data[].attributes.body
Monserrat Caballé va morir fa molt poc.

Es diu que algú té tessitura de soprano quan és capaç d'arribar a determinats tons aguts.

Hi ha algunes variacions:  Soprano lleugera: Veu de gran abast en els aguts.
Soprano soubrette: Similar a la soprano lleugera, però amb un timbre i una tessitura més greus.
Soprano lírica lleugera: Veu intermèdia, capacitada per fer gran part dels papers de soprano lleugera i lírica.
Soprano lírica: Timbre més lleuger i amb un estil més cantabile que la mateixa soprano lleugera. A més, també assoleix major expressivitat i volum.
Soprano spinto: Supera en potència i expressió a la soprano lírica.
Soprano dramàtica: Veu poderosa i expressiva.

# data[].attributes.body
Hi ha forces variacions de baix en les que cal destacar:
Baix profund:
És un cantant amb una veu profunda (una gran potència i riquesa en greus),  a la vegada que manté els aguts ferms.
Baix lleuger:
Té una veu aguda, amb un rang de veu una mica més aguda, de timbre lleuger. Té agilitat en la veu per a realitzar poderoses melodies.
El baix-baríton:
Pot exercir papers tant per baixos com per barítons podent cantar en les duestessitures.

# data[].attributes.attachment_link.title
Bajo profundo Teo Maiste canta Caro Mio Ben

# data[].attributes.body
1.  Francesc Casanovas Gorchs
2. Conrad Giralt
3. Stefano Palatchi
4. Agustí Rodas

# data[].attributes.attachment_link.title
Bajo Profundo Kurt Moll sing     O isis und Osiris

# data[].attributes.body
La tessitura va des d'un fa2 fins a un do4, però, és àmpliament conegut en el món operístic que un baix ha d'arribar com a mínim al Fa4.
Tessitura d'un baix a un piano:

# data[].attributes.body
Abans d'arribar al Classicisme, els compositors escrivien per les veus greus sense separar les de baix de la de baríton. En el primer Classicisme tenia tessitures que avui semblarien impresionants tant per dalt com per baix. S'habia arribat a fer un Mi1, notes que avui són considerades gairebé inassolibles per als baixos. En ple Romanticisme, això era considerat gairebé una heroïcitat.

# data[].attributes.body
1. Montserrat Caballé
2. Maria Callas
3. Joan Sutherland
Aquí us deixem una mostra de la millor:

# data[].attributes.body
És una veu femenina. També la tenen els homes abans de la pubertat, la més aguda de totes, normalment és a l'àmbit de l'òpera.

# data[].attributes.body
2.

# data[].attributes.body
El La que es troba per sota del Do central fins al Do Alt, dues vuitenes per sobre del Do central del piano.
Rarament, una soprano serà capaç d'assolir vuitenes més altes.

Aquí podem veure la tessitura en un pentagrama d'una soprano: