# data[].attributes.headline
הם נוסעים בע

# data[].attributes.body
הם נוסעים בעקבות החום,

הם נוסעים בעקבות מכתב,

הם בורחים מאימת בצורת או רעב.

הם בורחים משנאת חנם,

לפעמים מגרשים אותם.

הם חושבים, מה שאין לי פה

יהיה לי שם.

מהגרים, מהגרים...

שוב שיירות יוצאות לדרך,

החרדה בעיניים.

חוצים ימים וגבולות,

מי מלווה אותם בדרך -

הציפורים שבשמיים,

הכוכבים בלילות.

# data[].attributes.headline
הם חולמים בש

# data[].attributes.body
הם חולמים בשפה אחת

מדברים בשפה שנייה

הילדים מביאים הבייתה עוד שפה.

הם נוסעים בעקבות הבן,

והבן בעקבות האב.

הם כמו חלזונות נושאים

ביתם על גב.

מהגרים, מהגרים...

שוב שיירות יוצאות לדרך,

החרדה בעיניים

הולכים ימים ולילות.

מי מלווה אותם בדרך -

שירים על דם ועל יין,

ומנגינות עצובות.

# data[].attributes.headline
הם בורחים מק

# data[].attributes.body
הם בורחים מקדרות הסתיו,

הם נושאים תינוקות על גב,

הם הולכים בעקבות

חלום חדש עכשיו.

את גן עדן איבדו מזמן,

עץ הדעת בלבל אותם,

ומאז הם בדרך מחפשים את הגן.

# data[].attributes.body
קודם כל להיות זה שמבין או מנסה להבין את הקרע שחוו העולים.
אני אחרי הרבה שיחות עם תלמידים שהלכו להפגנה היום.

# data[].attributes.body
"הם כמו חלזונות נושאים

ביתם על גב. "
אהבתי את הדימוי הזה, אשר מדמה, אנשים לבעלי חיים, ולא ההפך כפי שהרבה פעמים קורה בספרות.

# data[].attributes.headline
גן העדן האבוד ....

# data[].attributes.subject
גן העדן האבוד ....

# data[].attributes.body
אני חושבת שהדרך להיות שם כוללת שיחות אישיות והתעניינות בגן העדן ממנו הגיע
מציעה גם להיות בקשר עם אדם מבוגר שהגיע מאותו מקום ולשתף אותו בחוויות והתרשמויות
בדרך כלל השיח יציף הבנה עמוקה יותר של הסיטואציות והתרבות
יעל מארק

# data[].attributes.body
התחברתי לבית האחרון: "את גן העדן אבדו מזמן/ עץ הדעת בלבל אותם" רואה את תלמידי האתיופים ואת הוריהם. עצוב.

# data[].attributes.body
אני חושבת שהדרך שלי להיות בשבילם, היא לתת מקום לתחושות שלהן, לתת להם לשתף גם באופן אישי וגם באופן כיתתי.

# data[].attributes.body
אני חושבת שהדרך להיות שם זה להבין שבעצם התלמידים הם בעלי שני שורשים - "אולי רק ציפורי מסע יודעות / כשהן תלויות בין ארץ ושמים /
את זה הכאב של שתי המולדות." כמו שכתבה גולדברג. העניין הוא לתת מקום למקום ממנו באו, למה שהביאו משם ומה שחלק מהאופי והתכונות שלהם שנובע מהרקע ממנו באו.

# data[].attributes.headline
קרין-..."הם חושבים מה שאין לי פה יהיה לי שם"... מהדהד מאוד את האירועים העכשוויים- הכמיהה והציפייה להגיע לארץ, מתרסקת עכשיו אל מול הגזענות  הקושי להתקבל כשווים...כואב מאוד...

# data[].attributes.subject
קרין-..."הם חושבים מה שאין לי פה יהיה לי שם"... מהדהד מאוד את האירועים העכשוויים- הכמיהה והציפייה להגיע לארץ, מתרסקת עכשיו אל מול הגזענות  הקושי להתקבל כשווים...כואב מאוד...

# data[].attributes.body
אולי הדרך היא להיות במקום מקשר- מגשר את הקושי/ הכאב / האובדן עם הרצון לקחת חלק...

# data[].attributes.body
גם אני התחברתי לדימוי לחלזונות. מבטא בצורה מדהימה את הקשר של תלמידינו למקום בו נולדו, זה חלק מהם.

# data[].attributes.body
הם חושבים, מה שאין לי פה

יהיה לי שם.  החלום שנגוז, האכזבה בעיניים של ההורים.. שעברה לילדים

# data[].attributes.body
לא הכרתי את השיר, אהבתי את המנגינה שמחברת לעצב ולקושי שעליו מדבר השיר

# data[].attributes.body
כשאני כמורה נותנת יחס, מדברת בגובה עיניים, מנחמת , מעודדת, נותנת עתיד - אני מקווה שאני מונעת את הייאוש ונותנת תקווה שגן העדן האבוד יימצא.

# data[].attributes.body
"הם חולמים בשפה אחת / מדברים בשפה שניה"...  יש משהו דווקא בקרע הזה שבין החלום למציאות. ביןן התודעה לתת מודע שהוא כואב באופן מיוחד בעיניי ומדגים בצורה חזקה את הקושי לפעמים הוא ללא מילים...

# data[].attributes.body
יש בשיר אנאפורות רבות, המתייחסים לעולים.

# data[].attributes.headline
המחשב שלי מת 

# data[].attributes.subject
המחשב שלי מת 

# data[].attributes.body
הם חושבים, מה שאין לי פה

יהיה לי שם.

זו הרבה פעמים בעיה של כולנו ...

# data[].attributes.headline
ליאת. צמתצממננה

# data[].attributes.subject
ליאת. צמתצממננה