# data[].attributes.attachment_link.provider_name
ONE - מספר אחד בספורט

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
שלמה ארוך ומוחמד עלי (באדיבות המשפחה)

שלמה ארוך נולד בשנת 1923 בסלוניקי, יוון, כבר בשלב מאוד מוקדם בילדותו הוא התחבר לענף האיגרוף והחל להתאמן, כאשר בגיל 17 כבר הוכרז לאלוף הבלקן במשקל קל. כשנה וחצי לאחר מכן פלשו הנאצים ליוון והחלומות שלו ושל עשרות אלפי יהודי יוון נגדעו באיבם. ארוך היה אחד מ-50,000 יהודי יוון שנשלחו בשנת 1943 ברכבות היישר למחנה ההשמדה אושוויץ בירקנאו, בלי לדעת כלל מהו הגורל האכזר שמצפה להם שם. כשהגיעו לשם, בגדיהם נלקחו מהם ומספר קועקע על זרועם.

ארוך היה אחד מבין 10,000 "ברי מזל" ששרדו את הסלקציות ראשוניות. באחד המסדרים הראשונים במחנה ההשמדה, פנו קציני האס.אס. אל האסירים היהודים, שהיו רעבים, הלומים וחלשים, ושאלו אם יש מישהו שיודע להתאגרף. הנער הצעיר, שאפשר לנחש שקריירת האגרוף שלו הייתה אחד הדברים האחרונים עליהם הוא חשב באותו הזמן, לא הרים את היד ופחד להתנדב, אך די "נודב" על ידי אחד ממכריו, שדחפו אותו קלות לראש התור. לאחר מכן נשאל אם הוא מסוגל להלחם והשיב בחיוב, החלטה, שלמעשה, השאירה אותו בחיים.

נלחמו עד מוות כדי לשעשע את הגרמנים

"קרבות האגרוף בהם סבא ושאר האסירים נטלו חלק היו אך ורק למטרת שעשוע והימורים עבור הגרמנים", מספרת חגית זהבי, נכדתו של ארוך. "לא היו שום חוקים לקרבות. הם היו נלחמים עד שמישהו לא היה מסוגל או יותר מכך, היה מת. לפעמים הקרבות היו מפסיקים כי הגרמנים השתעממו או סתם כי נמאס להם".

"כדי שכולם ימשיכו להלחם בכל יום, החליטו הגרמנים לתגמל את הזוכים בקרב האגרוף בכיכר לחם", המשיכה זהבי. "סבא ניצח בקרב הראשון וזכה בכיכר לחם אותה חלק עם חבריו לצריף, הוא לא חשב לרגע לקחת הכל לעצמו ומבחינתו השותפים לתא הפכו להיות אחים"

ארוך, כאמור, היה מתאגרף מוכשר מאוד, ולאחר הניצחון הראשון הגיעו עוד מעל ל-200 קרבות אותם ניצח, כאשר בכל פעם היה חוזר לצריף וחולק את כיכר הלחם או המאכלים האחרים בהם זכה, יחד עם חבריו לצריף. עם הזמן, על מנת לשמור על יכולתו וכוחו של המתאגרף הצעיר, החליטו הגרמנים להקל עליו ולהעביר אותו לעבוד במטבח, שם גם קיבל גישה לכמויות קצת יותר גדולות של אוכל והתחזק. בזכות הנצחונות הרבים שלו הצליח המתאגרף המוכשר לשרוד את אושוויץ והועבר למחנה העבודה ברגן בלזן, שם עבד בפרך עד לסיום המלחמה.

"בחורים חתיכים חיכו לנו בשפיים"

"אבא היה ציוני מיום היוולדו עד יום מותו, תמיד ערכי הציונות עמדו לנגד עיניו", מספרת מזל זהבי, בתו של שלמה ארוך. "לאחר המלחמה הוא הכיר את מרתה, לימים אשתו ואמא שלי, וב-1945 הם הגשימו את החלום הכי גדול שלהם ועלו בצוותא לארץ ישראל בעליה הבלתי חוקית באוניית ברל כצנלסון. אמא שלי תמיד אהבה לספר 'עגנו מול חוף שפיים ובחורים ישראלים חתיכים הורידו אותנו בידיים מהאוניה'. הם כל כך שמחו להגיע לארץ אחרי כל מה שעברו".

"השלב הבא בהגשמת החלום והחזון שלהם היה כמובן הקמת משפחה", המשיכה מזל. "ההורים שלי, למרות הזוועות שראו וחוו, היו אנשים מאוד שמחים וזה בדיוק מה שהם העבירו הלאה לדורות הבאים. המשפחה שלנו מאז ועד היום היא משפחה צמודה ומגובשת וזה אך ורק בזכותם. כל חווית נעורים וכל דבר שההורים שלי הפסידו בילדותם בגלל זוועות השואה הם חוו דרך הילדים והנכדים. הם השתתפו במסיבות ואירועים חברתיים ומאוד אהבו להנות ולשמוח. אחד הדברים ששמנו לב אליהם יותר מכל הוא שבכינוסים משפחתיים, כלומר באלו בהם הייתה כל המשפחה המורחבת, הם אהבו לעמוד בצד ולהשקיף בחיוך על כל הרעש וההמולה במבט מרוצה ומסופק "

"כילדה, הפעם הראשונה ששמעתי על השואה הייתה רק כשהייתי בכתה ג'", הוסיפה זהבי. "אז שוחחו איתנו בבית הספר בנושא המספרים על הזרועות. רק אז התחלתי להבין מה באמת קרה שם. ההורים שלי לא התביישו במה שחוו אבל הם לא רצו שאנחנו נחווה את העצב ושאר התחושות שעברו עליהם, אז הם לא היו כל כך נדיבים איתנו בפרטים. הם 'נפתחו' קצת יותר כאשר חלק מבני המשפחה טסו לפולין עם בתי הספר שלהם, אבל גם זה בערבון מוגבל".

"עובר הכל מחדש, הפעם כמנצח"

בשנת 1989 יצא לאקרנים הסרט "ניצחון הרוח" בכיכובו של וויליאם דפו, העוסק בסיפור חייו של שלמה ולא מעט גם בסיפור חייה של אשתו מרתה (אם כי אצלה נעשו מספר התאמות לתסריט שסטו מעט מן האמת). הסרט, שחלקים גדולים בו היו נאמנים לאמת, ריגש רבים והווה השראה לכל מי שצפה בו, ובעיקר הפך את שלמה לניצול שואה מפורסם, כזה שמרצה בבתי ספר ובסיסי צבא על השראה ומהווה מודל לחיקוי לצעירים רבים.

"האותנטיות הייתה מאוד חשובה ליוצרי הסרט והם הקפידו על כל הפרטים הקטנים בצילומים", מספרת נכדה נוספת של שלמה, יהלי זהבי. "כל הסרט צולם באושוויץ, בקרונות הרכבת המקוריים, בצריפים המקוריים, הכל היה נאמן לאמת. למעשה, זו הייתה הפעם הראשונה והאחרונה שסבא חזר לאושוויץ, וגם זה לצורך הצילומים".

"הצילומים נערכו לאורך שלושה חודשים, כלומר, אבא חזר מיוזמתו למשך שלושה חודשים למקום שעשה לו כל כך רע", מספרת הבת מזל. "כולנו במשפחה חשבנו שהוא השתגע, אך הוא כל הזמן הדגיש שלמרות כל הקושי הוא חוזר לשם כמנצח, וזה מה שחשוב. לכל אורך שלושת החודשים על סט הצילומים אבא שלי הסתובב בין השחקנים, סחף אותם עם אופיו המיוחד, לימד אותם אגרוף חלק איתם חוויות מימים עצובים יותר. כולם הלכו אחריו ונסחפו אחר הכריזמה שלו".

"אחד הסיפורים היותר מוכרים אצלנו במשפחה", נזכרת יהלי, "מספר על הלילה הראשון של סבא בצילומי הסרט במחנה ההשמדה. הוא ישב ואכל ארוחת ערב עם חלק מהקאסט של הסרט, התחבר איתם וכדומה. יום למחרת, כשהסתובב על הסט, אחד השחקנים בא מאחוריו ונגע לו בכתף, סבא הסתובב אליו ופשוט התעלף על הרצפה. מסתבר שהשחקן היה אחד מאלו שסעדו איתו במסעדה לילה קודם לכן, אך התפקיד שלו בסרט הוא קצין אס.אס. השילוב של קצין במדים שמברך אותו לשלום בחיוך בתוספת המקום בו הוא שהה ככל הנראה גרם לו לעילפון, אבל מדובר באדם ששרד כל כך הרבה זוועות, נפל וקם כל כך הרבה פעמים, מה זה בשבילו כבר לקום מעילפון?"

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
כדורגל ישראלי

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
לא להציג בטלוויזיה

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
טאקוונדו / אגרוף

# data[].attributes.attachment_link.title
התאגרף בשביל כולם: סיפורו של שלמה ארוך

# data[].attributes.attachment_link.description
שלמה ארוך נולד בשנת 1923 בסלוניקי, יוון, כבר בשלב מאוד מוקדם בילדותו הוא התחבר לענף האיגרוף והחל להתאמן, כאשר בגיל 17 כבר הוכרז לאלוף הבלקן במשקל קל. כשנה וחצי לאחר מכן פלשו הנאצים ליוון והחלומות שלו ושל עשרות אלפי יהודי יוון נגדעו באיבם.

# data[].attributes.headline
אני בחרתי ביוליוס הירש בגלל שאני רוצה להיות שחקן כדורגל

# data[].attributes.subject
אני בחרתי ביוליוס הירש בגלל שאני רוצה להיות שחקן כדורגל

# data[].attributes.headline
אווה סקלי בחרתי בה כי הי

# data[].attributes.body
אווה סקלי בחרתי בה כי היא מאוד אמיצה ונאמנה
אווה סקלי בחרתי בה כי היא מאוד אמיצה ונאמנה 
ליבי
רומי
רומי

# data[].attributes.headline
אווה סקלי בחרתי בה כי היא מאוד אמיצה ונאמנה 

# data[].attributes.subject
אווה סקלי בחרתי בה כי היא מאוד אמיצה ונאמנה 

# data[].attributes.body
ליבי

# data[].attributes.body
אני בחרתי באווה

# data[].attributes.body
אני בחרתי באווה סקלי כי אני רוצה להיות גם שחיינית

# data[].attributes.body
שלמה ארוך בגלל שאומנם הוא התאגרף נגד אסירים אבל הוא עשה את זה בשביל לשרוד ולעזור לאחרים לשרוד

# data[].attributes.headline
פרדי הריש כי הוא עזר להרבה ילדים

# data[].attributes.subject
פרדי הריש כי הוא עזר להרבה ילדים

# data[].attributes.body
אוולין

# data[].attributes.body
אני בחרתי בשלמה ארוך. כי: הוא היה סוג של "גיבור" הוא היה נדיב וחלק את מנת המזון שהוא קיבל עם אסירים.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
שלמה (סאלאמו) ארוך (ב יוונית: Σολομόν Αρούχ;‏ 1 בינואר 1923 - 26 באפריל 2009) היה מתאגרף יהודי יליד סלוניקי ב יוון, אלוף יוון ( 1938) ואלוף הבלקן ( 1939) ב משקל בינוני. ארוך שרד את השואה על ידי השתתפות כפויה בקרבות שארגנו קצינים נאצים, במחנה הריכוז אושוויץ. בשנת 1989 סיפורו גולם ב סרט הקולנוע ה הוליוודי "ניצחון הרוח", בכיכובו של וילם דפו בתפקיד הראשי.

ארוך נולד למשפחה בת שני אחים ושלוש אחיות ב סלוניקי. אביו עבד ב נמל כ סבל וטוען משאות, שטיפח את כישרון בנו באיגרוף.

דריכת כוכבו כמתאגרף

שלמה ארוך החל להתאגרף בילדותו. בגיל 14 ניצח את בקרב החובבים הראשון שלו, במועדון הספורט היהודי מכבי סלוניקי. עד הגיעו לגיל 17 ארוך ניצח על 24 קרבות (שהוכרעו כולם ב נוקאאוט) בדרך לזכייה בתואר אלוף יוון לשנת 1938 ואלוף הבלקן לשנת 1939 במשקל בינוני. בעת שירותו ב צבא היווני, הצטרף לנבחרת האולימפית של יוון. שם העלה את מאזנו ל-27 ניצחונות ונותר בלתי מנוצח. ארוך נהג להילחם בעמידת "Southpaw" המסורתית לשמאליים. לדבריו, בשל סגנון הלחימה הקליל והזריז, כינויו בזירה היה "הבלרינה".

בשנת 1941 כבשו הגרמנים את יוון, ובשנת 1943 החלו לשלח למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו את רבבות יהודי סלוניקי. ארוך נשלח לאחר הכיבוש הנאצי ל עבודות כפייה ביוון, ולאחר מכן לאושוויץ. זמן קצר לאחר הגיעו לאושוויץ גילו מפקדי המחנה את יכולת האיגרוף שלו. הם הכריחו אותו להתאגרף נגד אסירים אחרים, חלקם בעלי ניסיון מקצועי באִגרוף, במטרה לבדר את אנשי ה אס אס ששהו במחנה. ארוך נדרש להילחם בגברים גדולים ממנו בהרבה. רובם היו אסירים יהודים, אך חלקם אסירים צוענים ומדי עת גם שומרים נאצים. הקצינים הנאצים היו צופים בקרבות ומהמרים עליהם. הקרבות התקיימו פעמיים או שלוש בשבוע ונמשכו עד שקרס אחד המתמודדים או עד שנמאס לצופים. על כל ניצחון היה ארוך מקבל כיכר לחם, בעוד האסיר המפסיד היה מוצא להורג. את כיכר הלחם שקיבל על ניצחונותיו בקרבות חלק ארוך עם חבריו לצריף. השומרים הנאצים נתנו לארוך לעבוד במטבח של המחנה כדי שיהיה לו כוח להילחם. בדרך זו הצליח לשרוד במחנה עד לפיזורו בשנת 1945.

ארוך הועבר למחנה ברגן-בלזן שם עבד בפרך עד לשחרור המחנה. בתום המלחמה פתח ארוך במסע חיפושים בין מחנות הניצולים, בחיפוש אחרי קרובי משפחתו. כל משפחתו של ארוך נספתה במחנה ההשמדה. אביו של ארוך נהרג לאחר שנחלש ולא יכול היה להמשיך ב עבודת הפרך. אחיו אברהם הוצא להורג ב ירייה, לאחר שסירב לעקור שיני זהב מפיותיהם של יהודים שנשרפו. אימו, אחיותיו וכל הילדים לבית משפחתו הוצאו להורג ב תאי הגזים באושוויץ.

ארוך פגש את מרתה לבית יחיאל, אף היא ניצולת שואה מסלוניקי. בשנת 1945 העפיל הזוג ל ארץ ישראל, שם התחתנו. לזוג ארבעה ילדים. לאחר עלייתו לישראל התגייס ארוך ל צבא הגנה לישראל ולחם ב מלחמת העצמאות. הוא המשיך להתאגרף מפעם לפעם במסגרת חובבנית, אך לא חזר לפעילות מקצוענית. כפי הנראה, ב- 1955 נחל את הפסדו היחיד בקריירה, כשהוכרע בסיבוב הרביעי על ידי מתאגרף איטלקי בקרב שנערך ב תל אביב.

ארוך עבד תקופת מה בשיתוף פעולה עם מנטש צרפתי הן בעסקי הובלות והן כסדרן אירועי מפא"י. ב- 1948 הקים ארוך את חברת ואייר להובלות. כיום החברה מתמחה במתן שרותי שילוח בינ"ל, אחסנה, מנופים ושינוע, וכן עמילות מכס.

הסרט " ניצחון הרוח" ("Triumph Of The Spirit") שיצא בשנת 1989 מבוסס על סיפורו של ארוך. דמותו של ארוך מגולמת בסרט על ידי השחקן וילם דפו. הסרט מתאר את קורות משפחתו באושוויץ, ומתמקד בהישרדותו של ארוך ושל אשתו מרתה, המופיעה בסרט בשם אלגרה.

# data[].attributes.attachment_link.title
שלמה ארוך - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
שלמה (סאלאמו) ארוך (ב יוונית: Σολομόν Αρούχ;‏ 1 בינואר 1923 - 26 באפריל 2009) היה מתאגרף יהודי יליד סלוניקי ב יוון, אלוף יוון ( 1938) ואלוף הבלקן ( 1939) ב משקל בינוני. ארוך שרד את השואה על ידי השתתפות כפויה בקרבות שארגנו קצינים נאצים, במחנה הריכוז אושוויץ.