# data[].attributes.headline
Чому І.Франко перекладав надзвичайно багато?

# data[].attributes.subject
Чому І.Франко перекладав надзвичайно багато?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Частина перша: "З чужих зільників"
В оповіданні "У кузні (Із моїх споминів)" І. Франко пише, що вогонь у кузні свого батька він взяв дитиною в душу на далеку мандрівку життя. Про свого батька в цьому ж оповіданні І. Франко зазначає: "Все і всюди він був чоловік товариський, громадський. "З людьми і для людей" - се був девіз його життя" [Т. 21. - С. 167]. Геніальний син благородного батька обрав гаслом свого життя "З усіма народами для свого народу". Його перекладацька діяльність повністю вписується в цю парадигму. М. Зеров слушно стверджує у своїй уже історичній студії про І. Франка-поета "Батькова кузня, батькові оповідання були першим його "університетом" [11.- C. 492].
І. Франко сприймав літературу як головну духовну опору нації в боротьбі за самозбереження. Майстер вимріював відбудову світової літератури на рідному ґрунті і, як М. Старицький, М. Драгоманів, П. Куліш, П. Грабовський, а згодом М. Зеров, В. Мисик, Г. Кочур, М. Лукаш, М. Стріха, Р. Лубківський, А. Содомора й інші сподвижники, уважав саме цю споруду одним із засобів здобути інтелектуальну волю для своєї нації. Побудові цієї споруди присвятився повністю і подарував українській перекладній літературі, за його ж висловом (у "Передмові" до власного перекладу поеми Й. В. Ґете "Герман і Доротея"), "пожаданий та здоровий корм духовий" [Т. 13. - С. 121]. І. Франко цілеспрямовано вводив перекладну літературу в широкий потік національної культури - і не як побічний струмінь, а як один із її стрижнів. Усвідомити подвиг Франка-перекладача стало можливим лише завдяки п'ятдесятитомному виданню (1976-1986) з п'ятьома додатковими томами (2008-2011) його творів - наймісткішому щодо охоплення спадщини, найавторитетнішому в плані текстологічному. З них один включає переклади прози, значна частина ще одного тому - віршовані переклади.
Перекладну творчість І. Франка як організовану художню цілість ще не вивчено як слід, отже, на жаль, не маємо права стверджувати, що ми осягнули вже повністю його поетику, збагнули всі секрети Франкової поетичної творчості, його перекладацьку стратегію в сукупності різних методів. Адже І. Франко, автор оригінальних творів, - невід'ємний від І. Франка - автора перекладних.
Дивно, що перші дослідники Франкової творчості не звертали зовсім уваги на його перекладацьку діяльність. Зокрема, М. Рудницький 1914 р. захистив дисертацію на тему "І. Франко - письменник і критик", що її писав під керівництвом К. Студинського. Тексту дисертації знайти дотепер не поталанило, ані жодних документів із засідання, на якому відбувався захист дисертації, одначе А. Василик, дослідниця творчості М. Рудницького як перекладача і перекладознавця, знайшла в бібліотеці науковця титульні сторінки його дисертації. На їх основі можна допускати, що дисертація складалася з п'яти частин: 1. Проблеми методи. 2. Примінення методи. 3. І. Франко - новеліст і повістяр. 4. І. Франко - поет. 5. І. Франко - критик. По суті, такі ж приблизно заголовки дуже стислих розділів про І. Франка у книзі М. Рудницького "Від Мирного до Хвильового" (1936), де оцінка внеску І. Франка в українську літературу й літературознавство - надто критична. Зовсім по-інакшому оцінює творчість І. Франка М. Зеров - блискучий перекладач, автор гасла "ad fontes!". Одначе у своїх розвідках про І. Франка, зокрема в передмові до книгоспілчанського видання поезії І. Франка 1925 р., М. Зеров не звертає уваги на перекладацький доробок І. Франка.
З часом дослідники зацікавилися окремими аспектами перекладацького та перекладознавчого доробку І. Франка. Деякі загальні проблеми розглянено в монографії І. Журавської "Іван Франко і зарубіжні літератури" (1961), у книзі Г. Вервеса "Адам Міцкевич в українській літературі" (1952), у кандидатських дисертаціях М. Греська "Творчість Гі де Мопасана в перекладах і критиці на Україні 1883-1960" (1963), В. Коптілова "Нарис історії українського поетичного перекладу (дожовтневий період)" (1963), де І. Франкові присвячено цілі розділи. Франкознавчими є також кандидатські дисертації М. Шаповалової, О. Домбровського, Х. Паляниці, C. Новосядлої. Слід згадати цікаву працю Ф. Арват "Іван Франко - теоретик перекладу", розвідки М. Москаленка з історії українського художнього перекладу та дисертацію О. Зуєвського "Проблеми українського художнього перекладу", у якій франкознавча тема вагома. До речі, дуже дивно (а радше сумно), що в капітальному виданні творів О. Зуєвського "Я входжу в храм" згадки (і то побіжні) про його дисертацію - першу, дисертацію з історії і теорії українського перекладу, захищену в англомовному науковому світі, є лише в статті С. Павличко та у "Вибраних матеріалах до біографії Олега Зуєвського".
Дуже глибоко тему І. Франка і німецької літератури дослідив Л. Рудницький. Переклади І. Франка з античних літератур всебічно вивчали М. Соневицький та В. Стець. Над перекладами І. Франка працював також В. Безушко. Частина дослідників працювала в складних умовах ідеологічного тиску, і все ж зробила чимало. В. Безушко, Л. Рудницький, О. Зуєвський, М. Соневицький та В. Стець мали інші умови, не були змушені вживати езопової мови, але були позбавлені основного - першотекстів, архівних матеріалів, рідного довкілля, такого вагомого для дослідника. Свої "Нариси з історії українського перекладу" М. Москаленко опублікував у вільній Україні. Він, мабуть, найдостойніше оцінив подвиг І. Франка-перекладача. Чимало цікавого матеріалу можна знайти в дослідженнях М. Стріхи. Надзвичайно багато цікавого матеріалу про І. Франка як видавця, а, отже, як популяризатора світової літератури знаходимо в монографії Б. Якимовича "Іван Франко - видавець. Книгознавчі та джерелознавчі аспекти".
В англомовній статті "Іван Франко - перекладач німецької літератури" Л. Рудницький ставить запитання: чому І. Франко перекладав надзвичайно багато. І відповідає на нього так: знавець багатьох іноземних мов, І. Франко був обізнаним з шедеврами світової літератури і перекладав їх з художньо-естетичних мотивів, щоб поділитися цими скарбами зі своїм народом. По-друге, був ще й соціально-дидактичний чинник: поет усвідомлював, наскільки обмеженим був світогляд його земляків, і намагався розвинути їхній інтелект через переклади. Повністю погоджуючись із професором Л. Рудницьким, вважаю доречним розглянути детальніше погляди І. Франка на переклад як націєтворчий чинник.
Навіть натякати на націєтворчу роль художнього перекладу в Радянському Союзі (не те, щоб досліджувати її) категорично заборонялося і розглядалося як неабиякий злочин. Ішлося хіба що про роль художнього перекладу в зростанні інтернаціональної свідомості.
В історії української суспільної думки тепер спостерігається широкий діапазон різнотлумачень щодо понять і, очевидно, термінів "національна свідомість", "нація", "державницький рух нації", одначе всі погоджуються на тому, що нація - це культурна, соціально-економічна й мовна спільнота, що мова й культура є основою консолідації громадян в одну політичну націю.
Свої перші твори - повість "Петрії і Довбущуки" (у першій редакції), оповідання "Два приятелі" та "Лесишина челядь", а також переклади з Й. Ґете та Е. Золя І. Франко підписував псевдонімом Джеджалик, прибравши собі ім'я Филимона (Пилипа) Джеджалика - видатного козацького полковника, одного з найближчих сподвижників Богдана Хмельницького.
У зрілій порі своєї творчості І. Франко був українським самостійником і державником, сповненим непохитної віри в живучість нашого слова, у необхідність розвивати фундаментальну українознавчу науку для закладення основ української політичної нації, майбутньої повносилої та повноцінної Української держави. У своїх працях у дуже важкі для українців часи він сформулював національно-демократичні постулати націєтворення.
І. Франко розглядав націю як "формацію органічну, історично конечну, нерозривну і вищу за всяку територіальну організацію" (стаття "Суспільно-політичні погляди М. Драгоманова", 1906 р. 1900 р. в "Літературно-науковому вістнику" з'являється Франкова праця "Поза межами можливого" про "ідеал національної самостійності" і про досяжність того, що здається "позірно недосяжним": "Ідеал національної самостійності в усякім погляді, культурнім і політичнім, лежить для нас поки що, з нашої теперішньої перспективи, поза межами можливого. Нехай і так. Та не забуваймо ж, що тисячні стежки, які ведуть до його осущення, лежать просто-таки під нашими ногами, і що тільки від нашої свідомості того ідеалу, від нашої згоди на нього буде залежати, чи ми підемо тими стежками в напрямі до нього". І. Франко був переконаний, що нація, яка зазнала стількох непоправних політичних поразок, повинна зміцнюватися інтелектуально. У цій статті мислитель застерігає також проти того, щоб вселюдськими ідеалами покривати своє духове відчуження від рідної нації. Нація, не захищена політично своєю державою, зберігає власну національну ідентичність виключно засобами культури. Ідея національної волі українців більш-менш виразно пробивалася з усього, що в умовах жорстокої цензури на той час могла зробити патріотична еліта - зі збірників фольклору, етнографічних записів і художніх творів. Одним із перших дослідників народнословесних виявів національної свідомості став М. Драгоманів. Науковця зацікавив парадокс: бездержавний народ, плекаючи ідею національної єдності, прагне політичної незалежності - відчувається уснословесна пульсація національної ідеї.
1905 р., під час революційних подій у Росії, І. Франко публікує "Одвертий лист до галицької української молодежі" в "Літературно-науковому вістнику", у якому дорікає своїм часто тіснозорим землякам у багатьох гріхах - той комплекс почуттів, що І. Франко найкраще висловив дуже стисло: "Я не люблю її з надмірної любові". Тут же І. Франко стверджує, що у зв'язку з передбачуваним падінням абсолютизму в Росії, для нашої нації наступає велика доба і, очевидно, до неї треба бути готовим: "Перед українською інтелігенцією відкривається тепер, при свобідніших формах життя в Росії величезна дійова задача - витворити з величезної етнічної маси українського народу українську націю, суцільний культурний організм, здібний до самостійного культурного й політичного життя, відпорний на асиміляційну роботу інших націй, відки б вона не йшла, та притім податний на присвоювання собі в якнайширшій мірі і в якнайшвидшому темпі загальнолюдських культурних здобутків, без яких сьогодні жодна нація і жодна хоч і як сильна держава не може остоятися. ... Ми мусимо навчитися чути себе українцями - не галицькими, не буковинськими, а українцями без офіціальних кордонів..." Цей своєрідний маніфест відіграв поважну роль у формуванні національно-політичної свідомості українського народу, зокрема в добу Визвольних змагань. Не забуваймо, що саме 1905 р. І. Франко дарує українцям поему "Мойсей" - віховий твір в історії української літератури. Слушно Ю. Шевельов назвав його "Другим "Заповітом" української літератури". Справедливо писав М. Рильський: "Ніхто з українських поетів, письменників, мислителів не відчував єдності всього українського народу в його етнографічних межах так виразно, не прагнув возз'єднання свого народу в такій мірі і не закликав до цього возз'єднання так полум'яно, як Іван Франко".
І. Франко був переконаний, що здвигнення нашої національної будови в усій її цілісності можливе лише на певному культурному рівні. "Я бачив відмалку, що нашому селянинові ніщо не приходиться без важкої праці; пізніше я пізнав, що нам усім яко нації ніщо не прийде задармо, що нам ні від кого ніякої ласки не надіятися. Тільки те, що здобудемо своєю працею, те буде справді наше надбання; і тільки те, що з чужого культурного добра присвоїмо собі також власною працею, стане нашим добром. От тим-то я старався присвоювати нашому народові культурні здобутки інших народів і знайомити інших з його життям" - стверджував І. Франко в промові на 25-літньому ювілеї своєї діяльності 30 жовтня 1898 р. Він був постійно головою в Європі, а ногами стояв на твердому національному ґрунті. Світова література - це те духовне повітря, якого він прагнув, яке його оточувало, у якому він жив, намагаючись "ввести в нашу рідну літературу ті духовні і артистичні течії, які займають сьогодні найкращих письменників цивілізованого світу".
Всесвітні умови для такого розуміння красного письменства в Франкову епоху були сприятливими. Створені Х. Віландом (блискучим німецьким перекладачем творів Горація, Ціцерона та Шекспіра) поняття та термін Weltliteratur набули популярності завдяки Й. Ґете - "найбільш універсальному поету всіх часів". Ідеться про його розмову з Й. Еккерманом 31 січня 1827 року щодо скарбівні всесвітньої літератури та її поповнення. Обідаючи з Й. Еккерманом та оповідаючи, яке сильне враження справило на нього деякі зразки китайської літератури, Й. Ґете ствердив, що настає епоха всесвітньої літератури, і кожен повинен намагатися наблизити цю епоху.
Однією з рис романтизму цієї епохи була емансипація особистості, обожнювання людей талановитих і геніальних. 1841 р. у багатьох університетах Європи ректор Единбурзького університету шотландець Т. Карляйль прочитав курс лекцій під заголовком "On heroes, hero-worship and the heroic in history" ("Про героїв, обожнювання героїв і героїчне в історії"), у якому обґрунтував свою концепцію вагомості красного письменства в житті кожної нації. Т. Карляйль твердив, що кожна нація повинна мати своїх святих - поетів нації. У роках 1872-1890 світової слави данський літературознавець Ґеорґ Брандеc опублікував вперше в європейській літературі порівняльно-історичне дослідження - шеститомну працю "Die Hauptströmungen der europäischen Literatur des XIX Jahrhunderts" ("Головні течії європейської літератури XIX віку"). Про Ґеорґа Брандеса І. Франко писав: "Праця Ґ. Брандеса стала першою працею, що збудила зацікавлення в безмірно широких кругах і була перекладена на різні європейські мови. Від видання цієї праці Брандес зробився критиком європейської слави, посередником між різними літературами сучасної Європи, інтерпретатором провідних ідей і красот найрізніших сторін і націй". Поступово помітно зближувалися літератури: читачі з однаковим інтересом ознайомлювалися з творами високоталановитих письменників інших народів, як і своїх рідних, передусім, завдяки перекладам, завдяки окремим подвижникам - письменникам і перекладачам, серед них - французька письменниця мадам де Сталь (Анна-Луїза Жермена де Сталь), автор творів "Про Німеччину" (1810), "Десять років у вигнанні" (1821), яка відкрила для французів німецьку та російську нації, шотландець Т. Карляйль, котрий відкрив для англомовних читачів творчість Й. Ґете і Ф. Шіллера, німець А. Шлеґель - перекладач 14 Шекспірових п'єс, Й. Фосс, завдяки якому в німецьку свідомість увійшли твори античної літератури, шедеври Аріоста, Т. Тасса, Кальдерона та ін. Завдяки В. Жуковському, як справедливо ствердив М. Рильський, Шиллер увійшов у свідомість російського читача XIX сторіччя як свій, як рідний письменник. Перекладами вони збагачували не лише свої літератури, а й мови, завдяки урізноманітненню просодійних засобів, стилістичних фігур, афоризмів тощо. Водночас, іде й змагається націоналізація кожної поодинокої літератури, виступає рельєфніше її питомий національний характер, національний контекст, основні особливості її народного гумору і народного пафосу.
І. Франко писав у своїй праці "Інтернаціоналізм і націоналізм у сучасних літературах", уперше надрукованій в "Літературно-науковому вістнику" 1898 року, що найхарактернішими прикметами літератури XIX віку було "розпанахання давніших географічних і державно-етнографічних границь, величезний зріст комунікації, безмірне розширення літературних горизонтів, спільність ідей та ідеалів у писаннях одної генерації в різних краях, однаковість літературного смаку в певних суспільних верствах різних народностей, панування певних традицій і певної літературної моди в цілому літературному світі і даній добі". Водночас у цій праці І. Франко стверджував: "Кождий чільний сучасний писатель... ...являється неначе дерево, що своїм корінням впивається якомога глибше і міцніше у свій рідний національний ґрунт, намагається ввісати в себе і переварити в собі якнайбільше його живих соків, а своїм пнем і короною поринає в інтернаціональній атмосфері ідейних інтересів, наукових, суспільних, естетичних і моральних змагань. Тільки той писатель може нині мати якесь значення, хто має і вміє цілій освіченій людськості сказати якесь своє слово в тих великих питаннях, що ворушать її душею, та заразом сказати те слово в такій формі, яка б найбільше відповідала його національній вдачі".
Становище в Україні було не таке відрадне, наші спромоги були обмеженими. Лише 2 травня 1848 р. було створено Головну руську раду у Львові, яка у Відозві від 10 травня 1848 р. вперше проголосила єдність усього українського народу. Наші сумні суспільно-політичні обставини були причиною того, що ми значно запізнилися з багатьма перекладами. Якщо перший англомовний переклад Гомерової "Іліади" (Дж. Чепмена) датується 1611 р., а "Одіссеї" (також Дж. Чепмена) - 1614-1615 рр., уже більш досконалий переклад "Іліади" Е. Поупа - 1715-1716 рр., а "Одіссеї" - 1725-1726 рр., то перший український переклад (за жанром, переспів) "Іліади" (Омирової) С. Руданського датується 1872, 1875-1877 рр., а "Одіссеї" П. Ніщинського - 1890 р. Досконалий російський переклад "Короля Леара", що його, до речі, здійснив українець М. Гнідич (Гнедич), опубліковано 1809 р., а перший український переклад "Короля Ліра" (П. Куліша) побачив світ аж 1902 р. Трактат "De consolatione Philosophiae" C. Боеція, у духовно-культурному полі якого перебували та творили видатні європейські мислителі й письменники, найперше Середньовіччя та Відродження, переклали англійською мовою з ініціативи короля Альфреда в IX ст, а перший український переклад цього твору А. Содомори оприлюднено 2002 р. Якщо німецький читач мав повне зібрання творів В. Шекспіра 1782 р., то український - лише 1986.
У ранній юності зародилися в І. Франка прагнення насолоджуватися художнім словом в оригіналі, що було найбільшою спокусою вивчати іноземні мови і згодом переросло в бажання перекладати, виховувати читача як особистість, доходити до глибин неосяжного світу культури
Уже в старших класах гімназії І. Франко зрозумів, що мова може служити загальнонаціональним ідеям лише тоді, коли над нею постійно працювати, коли збагачувати її спромоги передусім перекладами. Уже тоді читав він (як засвідчують "Спомини із моїх гімназіальних часів") зі своїм товаришем Йосифом Райхертом драми Шекспіра, Шиллера, Ґете. Для нього все у світовій літературі було рідним і близьким, усе хотів через переклади наблизити до культури рідного народу. Був європейцем у повному, благородному значенні цього слова. Тому досить дивно й прикро читати в передмові професора Г. Грабовича до Проспекту Повного зібрання творів П. Куліша про те, що лише П. Куліш був єдиною центральною постаттю в українському національному русі XIX віку. Для підкріплення своїх поглядів професор Г. Грабович наводить слова Миколи Хвильового: "Що ж до науки, до політики й культури в широкому розумінні слова, то тут більшого за Куліша я не бачу. Здається, тільки він один маячить світлою плямою з темного минулого. Тільки його можна вважати за справжнього європейця, за ту людину, яка наблизилася до типу західного інтелігента".
І. Франко усвідомив свою відповідальність за історію і слово рідної землі, усвідомив свою непересічну роль у цій історії, власну причетність до її творення. У листі до А. Кримського 9 грудня 1890 р. він писав: "Я дуже рад, що Ви такі охочі до роботи над перекладами орієнтальних поетів, про яких я ще в гімназії з тугою думав, читаючи уривки з них в німецьких переводах". Чималий вплив на І. Франка мав М. Драгоманів, "сповнений запеклої ненависті до українського провінціалізму", який у листах до І. Франка й М. Бучинського висловив чимало цікавих думок щодо суті та значення перекладацтва. У власній передмові В. Щурата до його перекладу "Пісні про Роланда" автор писав, що важко хворий на серце М. Драгоманів під час зустрічі з ним та І. Франком у Відні 1893 р. вимагав, щоб І. Франко помістив у першому номері свого журналу "Житє і слово" переклад "Пісні про Роланда" і при цьому сказав: "Немає для нас нічого актуальнішого, як кладення таких підвалин під культурну будову. Давайте не тільки "Пісню про Роланда", давайте "Божественну комедію", Софокла, "Магабгарату".
Водночас до праці перекладача І. Франко підходив вкрай серйозно та вимогливо. Він усвідомлював, що українські переклади повинні бути високого художньо-естетичного рівня, щоб витримати конкуренцію з потужними сусідніми культурами в умовах білінгвізму (а то й полілінгвізму) в Україні. У передмові до збірки "Мій ізмарагд" він писав: "Блукаючи по різних стежках всесвітньої історії та літератури, я здавна збирав потрохи або намічував собі для пізнішого вжитку поодинокі камінчики, придатні для моєї будови". У статті "Юліуш Словацький й його твори "І. Франко писав, що поему "W Szwajcarji", "в якій автобіографічні подробиці, переплавлені нестримною фантазією Словацького і осяяні чаром фантастичної природи Альп, становлять основний фон, справді можна вважати за свого роду crux interpretum" і додавав, що вона вимагає не тільки ґрунтовного, а й надзвичайно тонкого аналізу. Розпочавши працю над перекладами ще гімназистом старших класів, І. Франко, долаючи важку хворобу, перекладав до останніх місяців свого життя. Його переклади - першої пісні Гомерової "Одіссеї" (її згодом в оповіданні "Борис Граб" поет назве "азбукою людськості та цивілізації") і Софоклової драми "Електра" - датуються весною 1873 р. і осінню 1874 р. відповідно. Останній його переклад - стародавньої легенди з історії Риму - датовано 13 березня 1916 р., тобто за два з половиною місяці до відходу у вічність. Перекладав рідною мовою художнє слово тридцяти п'яти народів, а українського народу - німецькою і польською. Як стверджує М. Возняк, І. Франко мав намір окремим томом видати свої переклади Шевченкових поем, зокрема "Кавказу", "Неофітів" та "Марії", одначе за свого життя він не зміг цього здійснити. Перекладав також польською мовою поезію С. Руданського. Подвижницьку працю І. Франка в сфері перекладу можна деякою мірою порівняти з перекладацькою діяльністю видатного німецького філософа й поета Й. Гердера, чиї збірки "Народні пісні" (1778/79), "Голоси народів у піснях" (1807) зробили світовий фольклор доступним німецькому читачеві.
Духовний простір, як і реальний, земний, має свої дрібні та більші світила. Найяскравішим у тому просторі, що його відкривав для себе і для свого народу І. Франко, було світило еллінського поетичного слова. З античної літератури І. Франко перекладав найбільше - сімдесят п'ятьох авторів. В автобіографічному листі до М. Драгоманова І. Франко писав: "Гомер, Софокл і Таціт, читані в гімназії, зробили на мене сильне враження". Звертався поет також до ще древніших епох: до літератури Шумеру, Аккаду, Вавилону. Робив поетичні переспіви Біблії. Не слід забувати, що з німецької літератури, приміром, І. Франко перекладав поетів і кінця XIX віку, і XII віку ("Der Arme Heinrich" Гартмана фон Ауе), і "Вессобрунську молитву", що датується Х віком, та "Пісню про Гільтібранта й Гадубранта", що належить до початку IX віку. Отже, йшлося, по суті, про переклади з двох різних німецьких мов. А були ж ще численні наукові та науково-популярні переклади. В. Левицький писав про І. Франка в престижному британському журналі "The New Age" ("Новий вік"): "Мабуть, найбільша заслуга І. Франка в тому, що своїми перекладами він робив доступними для свого народу шедеври світової літератури і таким чином виховував цілі покоління".
Чимало перекладів І. Франка залишилося неопублікованими, частина з них побачила світ лише в 50-томнику, включаючи додаткові томи. А переклади, на відміну від оригіналів, з часом втрачають свою дієвість, оскільки змінюється сама їхня першоматерія - мова, а також перекладацькі принципи постійно удосконалюються. Приміром, Франків переклад уривків Гомерової "Одіссеї" опубліковано вперше 1977 р., із запізненням на 104 роки. Тоді ж у восьмому томі 50-томника вперше опубліковано уривок Софоклової драми "Едіп в Колоні", перекладений 1894 р. У томі 52 опубліковано фрагмент із драми "Пандора" та три епіграми Й. Ґете, які 2006 року М. Бондар, провідний науковий співробітник Інституту літератури імені Т. Шевченка, віднайшов у Відділі рукопису Національної бібліотеки імені В. Вернадського. За орфографією, якої дотримувався перекладач, та характером почерку роботу над перекладами можна, на думку М. Бондара, орієнтовно датувати початком 80-х років XIX ст. Досить цікаву і загалом обґрунтовану думку щодо неопублікування деяких перекладів знаходимо в глибоко професійній розвідці М. Соневицького: можливо, І. Франко зрозумів невелику вартість своїх ранніх перекладів і тому не хотів публікувати їх. При тому автор цитує Франкові слова: "В тім же часі, а особливо в вищій гімназії, я напсував багато паперу, пишучи драми, поезії, перекладаючи всяку всячину (Письмо Святе, Гомера, Софокла, Нібелунгів, Рукопис Короледворську і т. п.)".
Оцінюючи доробок І. Франка як перекладача і перекладознавця в контексті доби, слід враховувати цілу низку тодішніх несприятливих чинників: невипрацьованість літературних норм української мови, що в рідному краю перебувала на узбіччі історії; нечисленність українського читача через разючу несвідомість і дрімучість значної частини української інтелігенції - Gente Ukraini, natione Russi (Poloni). У передмові до збірки перекладів поезій К. Гавлічка-Боровського 1901 р. І. Франко писав: "Само собою явилось бажання присвоїти хоч дещо з тих перлин чеської літератури моїй рідній мові... Та ще одно спиняло мою роботу. Пощо і для кого перекладати ті огнисті стріли таланту? У нас у Галичині публікувати їх?.. Я певний, що з тих ударів, які передчасно положили в могилу великого чеського патріота, знайдеться ще дещо й на його перекладачів та на прихильників його думок". У передмові до вже згадуваного "Покажчика змісту "Літературно-наукового вістника" І. Франко подав кількісні дані про передплатників цього журналу в роках 1898, 1899 та 1903. Який дрібок свідомих громадян! Приміром, у Львові 1899 р. було всього 93 цілорічні передплатники "Літературно-наукового вістника" та четверо - частковорічних, серед них - 8 священиків і 15 учителів.
До речі, поцінування "Літературно-наукового вістника" в сучасній науці - не однозначне. Деякі дослідники твердять тепер (як колись молодомузівці), що "Літературно-науковий вістник" "залишався твердинею старого, тенденційного розуміння літератури і її завдань". Але, мабуть, тому, що редактори І. Франко, В. Гнатюк і М. Грушевський розуміли необхідність політичного заангажування літератури бездержавної нації, "Літературно-науковий вістник" відіграв таку важливу роль у духовному самоусвідомленні нації.
Націєтворчою проблемою була і єдність, соборність української мови. Так, характеризуючи працю П. Г. Житецького про Євангелії українською мовою, І. Франко зазначає: "Свою порівняльну працю д. Житецький веде в двох напрямах: слідить, наскільки даний переклад вірно передає грецький оригінал і наскільки він передає той оригінал чистою літературною українською мовою".
Франкові переклади... Маєстат Франкового слова... Вони не потребують поблажливих похвал. Якийсь розмірений широкий подих (так І. Франко характеризував Кулішеві твори) відчувається в них, як і в його власних творах. Навіть найвищі надбання поетики інших народів поет запозичував обережно, зважаючи завжди на українські національні особливості й традиції. Очевидно, його переклади - не ідеальні, хоча більшість із них вберегла свою естетичну красу та емоційний заряд дотепер. Перекладаючи окремі шедеври світової літератури, І. Франко ставив перед собою не лише естетично-художні, а й просвітницькі завдання. У перекладах, зокрема ранніх, поет інколи порушував віршові розміри оригіналу. Часто йому доводилося перекладати не з оригіналу, а з посередника. Отже, вживаючи сучасну метамову перекладознавства, серед Франкових перекладів чимало подвійних (роблених з художнього перекладу) або сліпих, що базуються на підрядниках. У перекладах античної лірики й драми І. Франко часто не мав ще змоги дотримуватися метричної структури античного вірша. У його перекладах подекуди відчувалася тенденція використовувати якомога коротший вірш, властивий українській поезії та пісні.
Бувало, І. Франка звинувачували, що у своїй перекладацькій практиці він звертається до надто сивої давнини. Та великий митець був переконаний, що справжнє мистецтво не старіє: "Думаю, що не в тім річ, з якої бочки бере поет напій, що подає свойому народові, а в тім, який напій він подає йому, чи чисте покріпляюче вино, чи наркотик на приспання. Я наркотиками не шинкую" (Передмова до збірки "Поеми" 1899 р.) Для нього важила не сучасність чи несучасність інтерпретованих творів, а їхня причетність до вічних естетичних вартостей.
Окремі українські дослідники інколи недооцінюють майстерність І. Франка-перекладача, твердячи, що він не мав часу для своїх перекладів, бо, як писав сам, "був пекарем, що пече хліб для щоденного вжитку". Зокрема, С. Єфремов писав: "Франкові-перекладачеві можна один хіба зробити закид - що він перекладав занадто багато й через те не завжди належною мірою дбав про оброблення своїх перекладів".
Очевидно, на Франкових перекладах деякою мірою лежить відбиток їхньої епохи, та все ж художньо-естетичний чинник був основним для І. Франка. Поряд зі справжніми перекладами, визнавав і переспіви зі значним ступенем одомашнення. З його листа до акад. А. Кримського довідуємося, приміром, що вечорами все село Нагуєвичі збиралося біля його хати і залюбки слухало "Одіссею" в перекладі П. Ніщинського. З погляду високих сучасних вимог до перекладу цей текст має чимало хиб хоча б тому, що Одіссей співає пісню "Ой, не шуми, луже, зелений байраче", але для тодішнього читача та слухача такий переклад був цікавим, розвивав в його душі артистичні почуття.
У літературі можна зустріти помилкові погляди щодо "застарілої", "діалектної" мови перекладів І. Франка. Ось думка з цього приводу М. Рильського: "Повчально простежити, як протягом своєї літературної діяльності все більше і більше очищав поет свою мову від елементів "наріччя", від діалектизмів, наближаючи її до класичної мови Шевченка, до мови Старицького, Руданського, Грабовського, Лесі Українки, Панаса Мирного, Карпенка-Карого. Цікаво, до речі, що майже всі, хто говорить про мову Франка, не звертають достатньої уваги на безперечне багатство його лексики, на гнучкість його могутнього синтаксису. Це особливо стосується Франкової прози". Також високо цінував Франкові переклади Г. Кочур. У статті "Данте в українській літературі" він зазначав: "Переклади Франка можуть багато в чому допомогти, підказати не одну розв'язку сьогоднішнім та майбутнім перекладачам Данте". До речі, такий безперечний авторитет, як літературознавець І. Качуровський, стверджує, що найповажніший твір про Данте в українському письменстві - (очевидно, до появи перекладу М. Стріхи) - це "Данте Аліг'єрі" І. Франка (1913), для якого Данте є найвищим виразом, поетичним вінцем та увічненням того, що називаємо середніми віками.
Справедливо писав М. Москаленко: "І. Франко як перекладач не має в нашому письменстві рівних ані за потужністю і широтою охоплення явищ світової літератури, ані за глибиною мистецької ерудиції, ані за напругою творчої волі, спрямованої на граничне розширення духовних обріїв світової культури".

Роксолана Зорівчак,
професор, завідувач кафедри перекладознавства і контрастивної лінгвістики ім. Г. Кочура

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Франко як перекладач і перекладознавець

# data[].attributes.attachment_link.description
Частина перша: "З чужих зільників" В оповіданні "У кузні (Із моїх споминів)" І. Франко пише, що вогонь у кузні свого батька він взяв дитиною в душу на далеку мандрівку життя. Про свого батька в цьому ж оповіданні І. Франко зазначає: "Все і всюди він був чоловік товариський, громадський.

# data[].attributes.headline
       Корисно знати

# data[].attributes.subject
       Корисно знати

# data[].attributes.attachment_link.title
Франко-перекладач

# data[].attributes.headline
Енциклопедія творчості 

# data[].attributes.subject
Енциклопедія творчості 

# data[].attributes.headline
Із давньогрецької поезії

# data[].attributes.subject
Із давньогрецької поезії

# data[].attributes.attachment_link.title
Гомерова Одіссея

# data[].attributes.attachment_link.description
О горе! Як же ж справді тут тепера / Тра Одіссея, рівного богам, / Щоб попруги стягнув зальотникам!

# data[].attributes.headline
Із творчості О. Пушкіна

# data[].attributes.subject
Із творчості О. Пушкіна

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Франко - Русалка

# data[].attributes.attachment_link.description
Розвіяв ранок тьму нічную - / По монасі пропав і слух, / Лиш сиву бороду у хвилях / В час бурі бачив раз пастух.

# data[].attributes.headline
       Просвітня роль             перекладів                          (за переконанням Івана Франка)

# data[].attributes.subject
       Просвітня роль             перекладів                          (за переконанням Івана Франка)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Іван Якович не тільки чудово писав твори а ще й перекладав їх. Серед перекладів Івана Яковича велике місце належить перекладам з античних літератур.

Він вважав, що антична поезія є скарбницею світової культури, і намагався збагатити нею українську культуру.

Гомер і Гесіод, гомерівські гімни, переклад трагедії Софокла "Цар Едіп", "Сапфо і Алкей", "Піндар і Менандр", збірка "Старе золото", римські поети Горацій і Вергілій - цим далеко не вичерпується cписок античних перекладів Франка. Переклади Івана Яковича з грецької в більшості своїй точно передають як зміст, так і поетичні особливості оригіналу, мають ґрунтовні коментарі.

Переклади з Сапфо і Алкея вийшли окремою книжкою.

Це - дослідження творчості двох стародавніх поетів з перекладами їх поезій (Алкей і Сапфо, Тексти і студія, "Міжнародна бібліотека", 1913).

Багато уваги приділив Франко перекладам з безсмертних гомерівських поем "Іліада" та "Одіссея".

Незважаючи на те, що англійську мову Іван Якович вивчив доволі пізно, все ж протягом всього свого творчого шляху неодноразово повертався до питання про необхідність видання творів Шекспіра українською мовою. Він переклав ряд сонетів Шекспіра, "Венеціанський купець", уривки з "Бурі" і "Короля Ліра". Також були перекладені з англійської твори Клоустона (про переклади з англійської мови див. нижче).

Найвагомішою працею Франка-перекладача є "Фауст" Гете. Над цим твором письменник почав роботу ще в 70-ті роки. У 1875 р. в журналі "Друг" з'явилися уривки з "Фауста". У 70-80-х роках Іван Якович продовжував друкувати свої переклади з цього твору. У 1882 р. переклад вийшов у світ під назвою "Фауст, трагедія Йогана Вольфганга Гете, ч. І, з німецького переклав і пояснив І. Франко".

Франко дуже цікавився розвитком чеської літератури, листувався із чеськими літераторами. Свої статті, присвячені чеським письменникам, а також і переклади з чеських поетів і прозаїків він підкорив єдиній цілі - зробити чеську літературу надбанням української культури і цим сприяти розвитку і чеської і української демократичної літератури.

Ставши редактором відділу літератури і критики в журналі "Літературно-науковий вісник" (1898-1906), Іван Якович продовжував свою діяльність із ознайомлення українського читача з кращими зразками світової літератури. У журналі письменник надрукував переклади творів Альфонса Доде, Анатоля Франса, Готфріда Келлера, Марка Твена, Ібсена,Лессінга, Міцкевича, а також - переклади з маловідомих тоді австралійських новелістів: Джона Гріна, Артура Девіса, Дж. Пойнтона та багатьох інших.

Велику групу складають переклади з народної поезії, яка привертала до себе пильну увагу Франка-дослідника, рівною мірою як і Франка-поета і перекладача. Він, здавалося, прагнув передати своєму народові всю різноманітність творчості народів світу.

Особливо цікавили Івана Яковича епоси різних часів і народів, починаючи з "Слова о полку Ігоревім", середньовічного епосу "Пісня про Нібелунгів", старогрецького епосу і завершуючи індійським і старовавилонськими епосами.

Чималий внесок Франко зробив у сходознавстві як поет-перекладач. У 1912-1913 рр. переклав більше, ніж сто віршованих уривків для другого українського видання збірки арабських казок "Тисяча і одна ніч". Публікуючи частину перекладів у журналі "Надія", в 1912 році написав і невеличкий вступ, де показав себе добрим знавцем арабських мов. Він переклав уривки з "Махабхарати" і кілька індійських казок з Панчатантри. Іван Якович є автором не тільки численних перекладів, а й поеми на старовинні індійські мотиви. У 1909 р. в "Універсальній бібліотеці" вийшла індійська легенда "Цар і аскет" з передмовою Франка "Короткий нарис
староіндійського (санскритського) письменства".

Одним із древньоіндійських творів, над якими працював Іван Якович, була "Ріґведа" - велике зібрання релігійних текстів, що включає 1028 гімнів, поділених на 10 циклів (мандал), і є одним із найдавніших зразків релігійної поезії у світовій літературі. Та все ж, власні переклади гімнів "Ріґведи" (які письменник готував для деяких видань) ніколи не друкувались як щось самостійне, а згадки про "Ріґведу" (хоча і численні) у наукових працях ученого легко губляться у величезному обсязі його писань. Питання про засади перекладу "Ріґведи" складне і дотепер до кінця не з'ясоване. Можливо, справа зовсім не у Франковій обізнаності, а у специфіці
самої "Ріґведи" як зразка релігійної поезії, адже між гомерівськими гімнами і біблійними піснями та псалмами, з одного боку, та ведичними гімнами, з другого, - існує суттєва, принципова різниця, що й зумовила, на нашу думку, саме таку Франкову рецепцію цієї пам'ятки.

Окремо хотілось би відзначити переклади І.Франка з англійської мови. Наскільки І. Франко цінив Шекспірові твори, свідчать хоча б спогади Марка Черемшини. Майбутній автор "Карбів" познайомився з І. Франком у Відні, згодом вони разом їхали поїздом і І. Франко взявся екзаменувати Марка Черемшину з Байрона і Шекспіра і зауважив, що від цих двох велетів починається взагалі література так, як право від римського права, а наука про національну економію від Адама Сміта.

І. Франко розпочав перекладати твори В. Шекспіра 1879 р. і потім періодично звертався до нього упродовж усього життя. Він повністю переклав трагічну комедію В. Шекспіра "Венецький купець" та перший в Україні звернувся до його лірики, переклавши 12 сонетів. Переклав також уривки з драм "Король Лір" і "Буря".

І. Франко - засновник шекспірознавства в Україні. Він - автор дванадцяти спеціальних шекспірознавчих розвідок: десяти передмов до Кулішевих перекладів з Шекспіра, однієї до власного перекладу "Венецького купця" та статті "Shakespeare bei den Ruthenen". І. Франко зробив чимало як редактор перекладів творів В. Шекспіра, що їх здійснили П. Куліш і Ю. Федькович.

І. Франко - один з найбільших знавців Байронової творчості в Україні. 1879 р. вийшла друком Байронова драматична поема "Каїн" у перекладі І. Франка. Через десять років І. Франко опублікував власну філософську легенду "Смерть Каїна". Щодо сюжету, то Франкова легенда є начебто продовженням Байронової містерії, яка закінчується вбивством Авеля. Франків твір починається з блукань Каїна по світі. Але Франкова легенда - не просто продовження Байронової містерії. Якщо Байронів Каїн у запереченні несправедливого світу залишається гордим індивідуалістом, то Каїн І. Франка виступає в кінці твору як невід'ємна від людської громади особистість. Дуже вдалий Франків переклад вірша Дж. Г. Байрона "The Isles of Greece" під назвою "Новогрецька пісня".

І. Франко створив цілісну концепцію Байронової творчості та її бунтарського,
революціонізуючого значення у світовому історико-літературному процесі і висловив свої погляди у вступних розвідках до власного перекладу "Каїна" і до Кулішевого перекладу "Чайльд-Гаорольдової мандрівки", а також у статті "Лорд Байрон". "Хоч чистокровний англічанин, а в творах своїх такий національний як мало котрий поет від часів Шекспіра, - писав І. Франко - Байрон мав величезний
вплив на поетів інших народностей, в тім числі й слов'янських, і не переставав бути зрозумілим для широких мас інтелігенції усього світу".

І. Франко вписав. славну сторінку в історію української бернсіани: 1896 р., з нагоди сотих роковин смерті шотландського поета, він переклав і опублікував у журналі "Житє і слово" солідну статтю австрійського літературознавця Карла Федерна про Р. Бернса. До статті він додав власні переклади шести Бернсових поезій, зокрема "А man's a man for a'that" - "А муж є мужем, будь-що-будь". Творчістю Ч. Діккенса І. Франко зацікавився ще в юнацькі роки.

В автобіографічному оповіданні "Гірчичне зерно" письменник згадує, як він уперше дізнався про англійського романіста від сина свого шкільного товариша Лімбахa: "Хто не знає Діккенса, той властиво не знає нічого з літератури, не має смаку, не має очей". Перший твір Ч. Діккенса, який І.Франко перечитав, - це "Посмертні записки Піквікського клубу" (у німецькому перекладі). У своїх працях дослідник звертав увагу на те, що англійський письменник - чудовий майстер індивідуалізації, глибокого психологічного аналізу. Ч. Діккенс та його герої згадуються також в художніх творах І. Франка - у повісті "Лель і Полель", в оповіданні "Із записок недужого".

І. Франко перекладав давньошотландські та давньоанглійські балади, поезії П. Б. Шеллі, Альфреда Теннісона, Томаса Мура, Томаса Гуда.

Іван Якович переклав українською мовою твори близько 200 авторів із 14 мов та 37 національних літератур. Говорячи про просвітнє значення перекладацької діяльності, письменник твердить, що переклади творів світової літератури роблять їх частиною української культури.

Просвітню роль перекладів Франко розумів дуже широко. Він вважав, що знання іноземних мов потрібне кожній людині.

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Франко - перекладач

# data[].attributes.attachment_link.description
Іван Якович не тільки чудово писав твори а ще й перекладав їх. Серед перекладів Івана Яковича велике місце належить перекладам з античних літератур. Він вважав, що антична поезія є скарбницею світової культури, і намагався збагатити нею українську культуру.

# data[].attributes.headline
Індійські легенди

# data[].attributes.subject
Індійські легенди

# data[].attributes.attachment_link.title
Індійські легенди

# data[].attributes.attachment_link.description
Ману і потопа світу / Сунд і Упасунд / Сакунтала / Цар Випащит у пеклі

# data[].attributes.headline
Переклад "Фауста" Й. Гете

# data[].attributes.subject
Переклад "Фауста" Й. Гете

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Фауст
Трагедія
Переклад Миколи Лукаша

ПРИСВЯТА

Знов близитесь ви, постаті туманні,
Що вже мені з'являлися колись.
Чи вдержу вас? Чи знову тій омані
Мої чуття прихильно піддались?
Ви ринете! Пануйте ж, нестриманні,
Коли вже ви так владно піднялись;
Моя душа бентежно молодіє,
Коли від вас чудовний дух повіє.

Ви принесли веселих днів картини
І образів навіки любий рій;
І першого кохання й дружби тіні
Встають, немов у казці прастарій.
Згадалися життя зиґзаґи звинні,
Минулий жаль, і втрати біль гіркий,
І ймення тих, що їх зрадлива доля
В цвіту стяла, мов квіти серед поля...

Пісень моїх не чують ніжні душі,
Що слухали пісні юнацьких днів;
Розвіялись бесіди наші дружні,
Їх відгомін давно вже відбринів.
Кругом чужі, хоч, може, й не байдужі,
Та їх хвала не радує чуттів;
А ті, що їх, мов рідні, привітають, -
Розкидані, десь по світах блукають.

І знов мене привиддя полонили,
Неначе звуть в мовчазне царство сна,
Колишній спів мій, майже занімілий,
Лунає знов, мов арфа чарівна;
Я стрепенувсь, і сльози забриніли,
І серце враз відтало аж до дна...
Теперішнє здалека ледве мріє,
А що пройшло - ізнов живе і діє.

ПРОЛОГ У ТЕАТРІ

Директор театру, поет і комік.
Директор
Обидва ви не раз мені
В пригоді стали в хвилю скрути;
Скажіть, яким повинен бути
Театр у нашій стороні?
Бажаю я завжди юрбі годити:
Вона живе, дає й другому жить.
Стовпи стоять, поміст із дощок збитий,
І всяк туди, на свято мов, спішить.
Сидять усі вже, звівши вгору брови,
До подиву і захвату готові.
Я знаю, як сподобатися всім,
А все ж чомусь сьогодні страшнувато;
Хоч путнє щось незвично бачить їм,
Але вони читали страх багато.
Як змайструвать виставу нам таку -
Нову, й живу, і людям до смаку?
Люблю, коли у нас під балаганом
Гучна юрба хвилює ураганом
І тиснеться до цих дверей вузьких,
Мов у переймах болісно-тяжких.
Ще в білий день, ще о четвертій
До каси товпляться дістать квиток
І ладні битися за нього до півсмерті,
Мов це - в голодний рік насущника шматок.
Лише поет зробить це диво здібний;
О друже мій, тут твій талант потрібний!

Поет
Не говори про натовп той нікчемний;
Його діла високий дух гнітуть,
Затьмарюють, як морок ночі темний,
Затягують у вир, у каламуть.
Веди мене в небесний світ таємний,
Де радощі поетові цвітуть.
Лиш там любов і дружба нас чекають,
Божественні чуття в серцях плекають.
Що в глибині грудей у нас постало,
Що, тремтячи, зірвалось на уста,
Невдало раз, а інший раз і вдало, -
Поглине все хвилина зла й пуста;
А що роки у серці визрівало,
В довершене творіння вироста.
Примарний блиск живе одну хвилину,
Правдивому нема в віках загину.

Комік
А що мені з потомних тих віків?
Коли б і я про них лиш говорив,
То хто б сучасників розважив?
А їм потрібен добрий жарт,
І вже чогось веселий хлопець варт,
І чимсь в суспільстві він заважив.
Хто зацікавить публіку зумів,
Того вона не кине цінувати;
Що більше буде слухачів,
То легше їх опанувати!
Отож зробіть нам п'єсу до пуття
І виведіть фантазію і волю,
Кохання й розум, пристрасть і чуття,
Та й дурості якусь там дайте ролю.

Директор
А головне, як більш перипетій!
Бо глядачі цікаві до подій;
Як більше сцен напружених, рухомих,
Щоб всяк дививсь, не зводячи очей, -
І ви попали вже в число відомих,
Усюди люблених людей.
Лиш масою підкорите ви масу,
Для себе в ній всяк найде штучку ласу;
Де всього є, там кожен візьме щось,
Й видовище до серця всім прийшлось.
Даєш нам твір - давай в шматках, на милість,
Таке рагу нам вигідніш, як цілість,
Бо легко зготувать і зручно подавать.
Нащо тобі здалась довершена умілість?
Хоч що дай публіці - на шмаття буде рвать...

Поет
Ганебне ремесло ганебним буде скрізь
І справжньому художнику не личить.
Та ви, я бачу, завзялись
Нікчемних партачів звеличить.

Директор
Такий докір мені не заболить:
Хто дума путнє щось зробить,
Знарядь шука, як до роботи.
А вам - м'які дрова колоти;
Для кого пишете? Глядіть:
Ось цей з нудоти йде сюди,
Той - за столом по зав'язку напхавшись,
А той (найгірший він завжди) -
Газет усяких начитавшись.
До нас збігаються, немов на маскарад,
Побачити цікаве кожен рад.
Тут дами напоказ з'являються ошатні;
Це теж артистки, лиш безплатні.
Ви дивитесь з поезії висот,
І всі поклонники вам любі;
Погляньте ж ближче на народ:
Одні холодні, другі грубі.
Той по виставі йде у карти грать,
Той зночувати ніч в обіймах у повії;
Чи ж варт для них бентежить мрії
І муз шляхетних турбувать?
Кажу ж вам, лиш пишіть,
Все більш і більш пишіть, -
І зразу шлях до успіху відкритий, -
Людей аби із плигу збити,
Бо трудно їх задовольнить...
Що з вами? З радощів? Чи що болить?

Поет
Іди шукай деінде наймитів!
Ти хочеш, щоб поет занапастив
Свій вищий дар - і пориви, і мрії
Природою натхненного творця!
Чим він чарує всі серця?
Чим він скоряє всі стихії?
Це та гармонія, що лине із грудей
І обійма весь світ - природу і людей.
Коли природа свій починок вічний,
Байдуже прядку крутячи, пряде,
І всіх створіннів гурт негармонічний
Різноголосячи гуде, -
Хто вносить лад усюди живодайний,
Вливає ритм у кожен рух і звук?
Хто всі ті голоси в хорал єднає зграйний,
В акордів голосних врочистий перегук?
Хто каже бурі в пристрасті ревіти,
Зорі вечірній в роздумі сіять?
Хто може всі весняні пишні квіти
До ніг коханої прослать?
Хто лаврові листки спліта в вінок,
Щоб увінчати почестю героїв?
Хто олімпійцям захист і зв'язок?
Поет, людської сили прояв.

Комік
Явіть же нам ту силу сповна,
Хай творчість так у вас іде,
Немов пригода та любовна.
Буває, двох десь випадок зведе,
А там пішли побачення й розмови,
Щасливі сни й пробудження раптові,
Надії хміль і гіркота оман, -
І так незчуєшся, як вродиться роман!
Таку і ви нам п'єсу дайте,
В життя людське чим глибше заглядайте!
Всі так живуть, а бачать так не всі,
Тож покажіть життя у всій красі.
Картини барвні, світло тьмяне
Та іскра правди в млі омани -
І наварили ви пиття,
Що людям скрашує життя.
І йде сюди замріяне юнацтво,
Йому наш твір - чудесне відкриття,
І йдуть сюди вразливі на чуття,
Для них ця гра - переживань багатство.
І кожен тут знаходить щось своє
І бачить те, що в нього в серці є.
Ще здатні всі вони і до плачу й до сміху,
Шанують пориви, із блиску мають втіху...
Хто всього знав, тому попробуй догоди!
Хто починає жить - подякує завжди.

Поет
Верни ж мені той час блаженний,
Коли я жити починав,
Коли пісень потік натхненний
З джерел незглибних виринав;
Коли в туман був світ повитий
І чар закритий в пуп'янки,
Коли барвисті і п'янкі
В лугах веселих рвав я квіти...
Я бідний був - і все я мав,
І правду й вигадку кохав...
Верни ж ті пориви чудові,
І серця жаль, і щастя сни,
І міць ненависті й любові -
Минулу молодість верни!

Комік
Та молодість потрібна лиш,
Як ворог у бою натисне,
Як дівчина, усіх миліш,
Тобі сама на шию звисне,
Як вабить здалеку вінок
Тебе добігти ген до цілі,
Як на умі тобі танок
І пиятика ночі цілі, -
А струни ліри золоті
Рукою вправною торкати,
Назустріч обраній меті
Стежками звинними блукати, -
Це вам, старим, і Бог велів,
І цьому тільки маємо радіть ми,
Бо старість з нас не робить малюків,
Вона лиш застає нас дітьми.

Директор
Покиньте спори й аргументи,
Лишіть докори й компліменти, -
За них нічого не купить;
До діла треба приступить.
Натхнення, настрій - то бридня все,
Сміліші будьте, їх не ждіть.
Коли поетом ти назвався,
Умій натхненням володіть!
Варіть же швидше, друже милий,
Кріпкий напій, що ми ждемо;
Чого сьогодні не зробили,
Те завтра не прийде само!
Отож і дня дарма не гайте,
Як тільки є можливість десь,
За коси враз її хапайте
І вже із рук не випускайте,
Поки свого не доб'єтесь.
Адже яких лише дивацій
Не бачив наш німецький кін!
Тож не шкодуйте ні машин,
Ні чудернацьких декорацій.
Не бракуватиме зірок,
І сонця, й місяця, і неба,
Дамо й води, й вогню, як треба,
І скель, і звірів, і пташок!
Так розміркуйте ж все дотепно,
На сцені всесвіт умістіть
І швидко й бережно пройдіть
Із неба через землю в пекло.

ПРОЛОГ НА НЕБІ[16]

Господь, архангели, згодом Мефістофель.
Рафаїл
Могутнім громом сонце грає
В гучному хорі братніх сфер
І путь накреслену верстає
Од первовіку й дотепер.
Цих незбагненних див видіння
Сповняє силою серця,
І, як у перший день творіння,
Величні всі діла Творця.

Гавриїл
Земля із швидкістю страшною
В просторі крутиться-літа,
І райське світло дня чергою
Зміняє ночі темнота.
Хвилює море неозоре
І шумом скелі покрива,
Та сфер стремління вічно-скоре
І гори, й море порива.

Михаїл
Бурхають бурі навзаводи,
Шумлять нестримано кругом
І огортають твердь і води
Таємно-грізним ланцюгом.
Блискоче з хмар руїнний пломінь,
Громам осяюючи путь,
Та всеблагої ласки промінь
Приборкує стихії лють.

Всі троє
Цих незбагненних див видіння
Сповняє силою серця;
І, як у перший день творіння,
Прекрасні всі діла Творця.

Мефістофель[17]
О Господи, ти знов між нас явивсь,
Питаєш, як ідуть у кого справи;
Між челяддю і я тут опинивсь,
Бо ж завше був до мене ти ласкавий.
Не вмію я так компліментів править,
Як ангели, удатні на язик,
Від пафосу мого ти б засміявся навіть,
Коли б ти був од сміху не одвик.
Сонця й світи залишу я в спокої -
Я свідок лиш мізерності людської.
Смішний божок землі не зміниться ніяк, -
Як спервовіку був, так і тепер дивак.
Погано він живе! Не треба
Було б йому давать і крихти світла з неба.
Тим розумом владає він,
Щоб жити, як тварина із тварин.
Та він же чисто коник той цибатий
(Пробачте порівняння це мені):
Не підлетить, а вміє лиш стрибати
Та знай сюрчить в траві свої пісні.
Та у траві іще б якось жилося,
Так ні, притьмом в болото суне носа.

Господь
І вічно скаржишся мені ти!
Невже ж тебе задовольнити
Земля ніколи не змогла б?

Мефістофель
Ні, Господи! На ній одне лихе твориться:
Так люди мучаться,
що жаль на них дивиться, -
Вже проти них і запал мій ослаб.

Господь
Ти знаєш Фауста?

Мефістофель
Він доктор?

Господь
Він мій раб!

Мефістофель
Та раб то раб, а служить по-якому?
І їсть, і п'є він щось не по-земному.
Його думки, на безум хворі,
Ширяють десь в непевній далині.
То з неба б він зірвав найкращі зорі,
То пив би він всі радощі земні;
Та ні земля, ні далі неозорі
Не вдовольнять тієї маячні.

Господь
Він поки що у мороці блукає,
Та я вкажу йому до правди вхід,
Бо знає садівник, як деревце плекає,
Який від нього буде цвіт і плід.

Мефістофель
Та він не ваш, я ладен закладатись!
Дозвольте лиш за нього взятись,
І піде він за мною вслід.

Господь
Я згоден, спробуй його злудить,
Поки живе він на землі;
Хто йде вперед, той завше блудить.

Мефістофель
Спасибі вам; з мерцями справи злі,
Я не люблю тії мороки;
Мені за них миліш здорові, повні щоки;
Я так люблю живих людей,
Як любить кіт живих мишей.

Господь
Що ж, спробуй відірвати духа
Від його першоджерела
І, якщо він тебе послуха,
Зведи його на стежку зла.
Знай, сам ти осоромишся натомість:
В душі, що прагне потемки добра,
Є правого шляху свідомість.

Мефістофель
Свідомість швидко завмира!
Я знаю, в мене певна гра.
А вже коли свого доб'юся,
То матиму утіху немалу:
Нехай тоді плазує у пилу,
Як та змія, моя тітуся.

Господь
Приходь сюди безпечно завше,
На ваш-бо рід не маю ворожди;
А з духів заперечення, лукавче,
Ти був мені найстерпніший завжди.
Людина не всякчас діяльності радіє,
Понад усе кохає супокій;
Потрібен їй супутник ворушкий,
Щоб бісом грав і збуджував до дії.
А ви, справдешні діти Божі,
Любуйте на дива творіння гожі!
Нехай живий і вічно-творчий дух
Ллє скрізь любові світло животворне
І явищ біг, речей минущих рух
Хай думкою безсмертною огорне.

Небо закривається, архангели розходяться.
Мефістофель
До чого ж гарний дідуган!
З ним інколи зустрітися приємно.
І то сказать: такий великий пан
З дияволом обходиться так чемно!

ЧАСТИНА ПЕРША

ДІЯ ПЕРША
НІЧ[18]
Вузька кімната з високим готичним склепінням.
Фауст сидить неспокійно в кріслі біля столу.
Фауст
У філософію я вник,
До краю всіх наук дійшов -
Уже я й лікар, і правник,
І, на нещастя, богослов...
Ну і до чого ж я довчивсь?
Як дурнем був, так і лишивсь.
Хоч маю докторське звання
І десять років навмання
Туди й сюди, навкрив-навкіс
Воджу я учнів своїх за ніс, -
А серце крається в самого:
Не можем знати ми нічого!
Хоч я й розумніший, як бевзні ті всякі,
Учені, магістри, попи та писаки,
Хоч я в забобони й страхи не вдаюся,
Із пекла сміюся, чортів не боюся, -
Зате ніяких радощів не маю,
Не вірю я, що я щось знаю,
Не вмію я людей навчати,
Не вмію їх на добре напучати...
Грошей, майна я не нажив
І слави теж не заслужив;
Собака, й той не став би так жити!
Тому-то й почав я ворожити, -
Чи не одкриє духів міць
Мені одвічних таємниць,
Щоб я дарма не мудрував,
Чого не знаю, не казав,
Щоб я збагнув почин думок
І світу внутрішній зв'язок,
Щоб я пізнав основ основу,
А не кидав слова-полову...
О повний місяцю ясний,
Мій друже тихий і сумний!
Коли б востаннє з висоти
Мої страждання бачив ти
За цим столом чувань нічних,
Між цих пергаментів і книг!
Коли б я міг блукать між гір,
В твоїм промінні ніжить зір,
Серед печер звиватись духом,
В твоїй імлі снуватись лугом,
Весь чад науки там лишити,
В твоїй росі цілющій змити!..
Ох! Я ще тут, в тюрмі-норі?
О мури прокляті сирі!
У цих мальованих шибках
Небесний світ - і той зачах!
Стримлять до неба стоси книг,
Ненатла точить їх черва,
їх пилюга густа вкрива,
І кіпоть осіда на них;
Уздовж полиць з давнезних літ -
Реторти, слоїки, склянки,
Начиння, приладів рядки -
І це в тебе світ! І це зветься світ!
І ти питаєш ще, чому
На серце туга наляга,
Чому незвідана нудьга
Труїть всі радощі йому?
Замість живих природи хвиль,
Куди Творець людей вселив,
Навколо тебе - тлінь, і цвіль,
І жах потворних кістяків.
Тікай! На волю, на простір!
Візьми цю книгу чарівну;
Цей Нострадамів[19] віщий твір
Тобі відкриє таїну.
Спізнаєш ти шляхи світил,
Збагнеш природи вічний рух,
І в душу вступить повінь сил,
Коли промовить духу дух.
Шкода обнять сухим умом
Священних знаків зміст живий;
Ви, духи, тут в'єтесь кругом,
Озвіться ж ви на голос мій!

(Розкриває книгу і бачить знак макрокосму[20]).

Яким блаженством всі мої чуття,
Уся моя істота пойнялася,
Немов по жилах полумінь життя
І невмируща юність розлилася...
Чи то ж не Бог ці знаки написав,
Що душу збурену втишають,
Що серце вражене втішають,
Що перед розумом наяв
Природи тайнощі всесильні виявляють?
Чи ж я не Бог? Я просвітлів!
І враз моє духовне око
В природи творчий вир заглянуло глибоко.
Тепер збагнув я сенс премудрих слів:
"В світ духів можна прозирнути,
Та ум і серце мляві вкрай:
Встань, учню, і земнії груди
В ранковім сяєві скупай!"

(Розглядає знак).

Як все тут діє в колі вічнім,
У многоликій красоті,[21]
Як сили горні в льоті стрічнім
Міняють кінви золоті!
На благовісних крилах мають,
Споруду всесвіту проймають
У гармонійній повноті!
Яка картина! Ах! Картина лиш...
Природо безконечна! Де ж, коли ж
Знайду ту грудь, що нею світ ти поїш,
І небо, й землю - все живиш?
Невже ж ти болю в серці не загоїш,
Жаги палкої в нім не заспокоїш?

(Перегортає нетерпляче книжку
й натрапляє на знак Духа Землі).

Цей знак на мене має інший вплив!
Ти, Дух Землі, мені рідніший,
Я став відразу мов сильніший,
Мов хміль вина мене сп'янив;
І я ладен пірнути в світу море,
Знести земні і радощі, і горе;
Ні грім мене, ні хвиль виття суворе,
Ні згуби страх, ні буря не поборе!
Нахмарило кругом -
І місяць заховавсь,
І лампа згасла!
В імлі встає над головою
Червона заграва...
Холодний жах згори війнув,
Мене пройняв!
Це дух летить, це дух благання вчув...
Одкрийсь мені!
Твій повів серце стрепенув
І владно тягне...
Усе єство до тебе прагне!
Тобі віддав навік я серце й душу,
Нехай і вмру - тебе побачить мушу!

(Бере книгу і промовляє таємничі заклинання.
Займається червона заграва, і в полум'ї з'являється дух).

Дух
Хто зве мене?

Фауст
(аж відсахнувся)
Лице страшне!

Дух
Ти притягнув мене так владно,
З моєї сфери пивши жадно,
І ось...

Фауст
Жахаєш ти мене!

Дух
Благав ти ревно і незмінно
Побачити вид мій, почуть мою річ;
Вразив мене відчайний клич, -
Ось я... То чом же, надлюдино,
Ганебно так дрижиш? Де дівсь душі порив?
Де велет сміливий, що світ в собі створив,
Носив, плекав; що помисли жили в нім
Із духами у всьому стати рівним?
Чи ж ти той Фауст, що ждав і сподівавсь,
Нестримано до мене поривавсь?
І ось, як я дихнув на тебе палко,
Відразу знітився ти жалко,
Гробак нікчемний, боязкий?

Фауст
Ні, я знесу вогонь чарівний!
Це я, це Фауст, тобі я рівний!

Дух
В життя потоках, у морі дій
В'юся вгору, вниз,
Ллюся всюди й скрізь!
Народження й смерть -
Океан і твердь,
Ткання мінливе,
Життя бурхливе[22], -
Я тчу на грімкому верстаті часу
Богам на одіння живую красу.

Фауст
По всьому світу ти снуєш,
Діяльний дух, як я близький до тебе!

Дух
Близький до того, що збагнеш,
А не до мене!
(Щезає).

Фауст
(падає додолу)
Не до тебе?
А до кого ж?
Я, подоба Божа,
І не близький до тебе!

(Хтось стукає у двері).
О смерть гірка! Це йде мій помічник,
Докучливий сухий влазлйвець!
І щастя обернулось внівець,
І привид вимріяний зник!

Увіходить Вагнер у шлафроці, в нічному ковпаку, з лампою в руці.

# data[].attributes.attachment_link.title
Фауст - Йоганн Вольфганг Ґете, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читайте повний текст "Фауст" (автор: Йоганн Вольфганг Ґете) онлайн українською. Повний текст електронної книги Йоганн Вольфганг Ґете - Фауст в перекладі українською мовою на УкрЛіб

# data[].attributes.headline
Поезії Генріха Гейне

# data[].attributes.subject
Поезії Генріха Гейне

# data[].attributes.body
"З усіх німецьких поетів XIX віку, мабуть, найбільше пощастило на переклади українською мовою Генріхові Гейне" — так писав Іван Франко у 1902 р.

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Франко - Поезії Г. Гейне (1892 р.)

# data[].attributes.attachment_link.description
Титульна сторінка першого видання поезій Г. Гейне в перекладі І. Франка (1892 р.)

# data[].attributes.attachment_link.title
Фильм про Ивана Франко

# data[].attributes.headline
«Правді служити, неправду палити вічну дай страсть»

# data[].attributes.subject
«Правді служити, неправду палити вічну дай страсть»

# data[].attributes.attachment_link.title
Світове значення літературної спадщини І. Франка. Вшанування пам\'яті письменника.

# data[].attributes.attachment_link.description
Світове значення літературної спадщини І. Франка. Вшанування пам\'яті письменника.

# data[].attributes.headline
 Іван Франко і світова культура

# data[].attributes.subject
 Іван Франко і світова культура

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Пожовтілі, старанно обрізані аркуші паперу складають великий зошит. Вони списані з обох боків дрібним нечітким почерком, кожна буква якого свідчить про те, як болісно давався авторові цих рядків сам процес писання.

Перед нами рукописна збірка перекладів з античних поетів, об'єднаних під назвою "Старе золото". Ці переклади зроблені в останні місяці життя великим українським письменником Іваном Франком. З благоговінням береш у руки зошит і замислюєшся над величчю тяжко хворої людини, яка навіть перед смертю поспішає зробити надбанням свого народу ще одну перлину світової культури.

Поряд з перекладами творів античних поетів у відділі рукописів Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка Академії наук УРСР можна побачити переклади з Пушкіна, нові варіанти перекладів з Міцкєвича, Гейне і Шеллі, Гете і Байрона, Гервега і Фрейліграта, збірку перекладів під назвою "Балади" та багато іншого.

Все це - лише невелика частина того, над чим працював Франко в останні роки свого життя, - завершення гігантської і безприкладної в історії світової культури діяльності українського письменника.

Франко увійшов в історію світової літератури не тільки як видатний письменник, поет, прозаїк і драматург, а й як учений-публіцист, літературний критик, перекладач і видавець, як організатор передового літературного руху на Україні кінця XIX - початку XX ст.

Окреме місце в літературній спадщині Франка займають його дослідження з світової літератури. Діяльність його в цій галузі грандіозна й багатогранна. Можна без перебільшення сказати, що навряд чи знайдеться визначне явище в світовій літературі, яке в тій чи іншій мірі не було б відзначене Франком як перекладачем, критиком або видавцем.

Незважаючи на різноманітну і плідну письменницьку працю, його завжди цікавили все нові й нові проекти видання своїх і чужих перекладів світових письменників на українську мову.

Письменники світового значення завжди стояли на висоті культури свого часу. Це в повній мірі стосується і Франка. Маючи величезну ерудицію, творчо перероблюючи кращі досягнення світової літератури, він ставив перед собою певні завдання. Своїми перекладами Іван Франко прагнув зробити літературу різних країн частиною української культури. Він надавав величезного значення перекладацькій діяльності. "Переклади чужомовних творів, чи то літературних, чи наукових, - пише І. Франко, - для кожного народу являються важним культурним чинником, даючи можність широким народним масам знайомитися з творами й працями людського духу, що в інших краях, у різних часах причинялися до ширення просвіти та підіймання загального рівня культури. Добрі переклади важних і впливових творів чужих літератур у кожного культурного народу, починаючи від старинних римлян, належали до підвалин власного письменства".

В усій своїй літературній діяльності Франко керувався принципом, який він так поетично і стисло виклав у своєму "De Profundic": "Правді служити, неправду палити вічну дай страсть".

Ставлячи перед собою просвітницькі цілі, Франко прагнув підвищити культурний рівень народу. Він був певен того, що дійсно великі твори, особливо ті, які вірно змальовують життя простих людей, будуть доступні народу. Так, у 1877 р. в листі до Драгоманова від 13 лютого Франко скаржиться на байдужість так званої "образованої" публіки до літератури, що ставить соціальні проблеми.

Серед перекладів Франка дуже велике місце належить перекладам з античних літератур. Подібно до Маркса він вважав, що антична поезія є скарбницею світової культури, і намагався збагатити нею українську культуру. Гомер і Гесіод, гомерівські гімни, переклад трагедії Софокла "Цар Едіп", Сапфо і Алкей, Піндар і Менандр, згадувана вже нами збірка "Старе золото", римські поети Горацій і Вергілій - цим далеко не вичерпується описок античних перекладів Франка.

Переклади Франка з грецької в більшості своїй точно передають як зміст, так і поетичні особливості оригіналу, мають ґрунтовні коментарії. Переклади з Сапфо і Алкея вийшли окремою книжкою. Це - дослідження творчості двох стародавніх поетів з перекладами їх поезій (Алкей і Сапфо, Тексти і студія, "Міжнародна бібліотека", 1913).

Багато уваги приділив Франко перекладам з безсмертних гомерівських поем "Іліади" та "Одіссеї", його цікавили місця, в яких зображується побут і звичаї древніх греків, їх ставлення до життя, до праці. Так, славетне описання щита Ахілла, зробленого чудовим майстром Гефестом, Франко для порівняння перекладає з Гесіода і з Гомера.

В творчості письменника Франко відбирає ті явища і тенденції, що здаються йому найціннішими для розвитку передової думки, найактуальнішими і потрібними для сучасності. Таким чином, Франта} поєднує в собі точність і сумлінність вченого з силою і темпераментністю.публіциста, який завжди ставить перед собою актуальні завдання.

У своїх літературних характеристиках Франко стоїть на висоті революційно-демократичної, а часто й марксистської методології.

Протягом всього свого творчого шляху Франко неодноразово повертався до питання про необхідність видання творів Шекспіра українською мовою. Він переклав ряд сонетів Шекспіра, "Венеціанський купець", уривки з "Бурі" і "Короля Ліра". За активною участю і під редакцією Франка вийшли в світ окремими виданнями трагедії Шекспіра у перекладах П. Куліша з передмовами І. Франка, які є спеціальними дослідженнями, присвяченими аналізу кожного твору (1899-1902). Робота Франка по редагуванню перекладів П. Куліша дуже повчальна. Власне, це боротьба за справжнього Шекспіра проти намагання Куліша пристосувати великого гуманіста для досягнення своїх націоналістичних цілей. Про характер перекладів П. Куліша Франко пише у своїй передмові до переклада "Чайльд Гарольда" Байрона.

Найбільш капітальною працею Франка-перекладача є "Фауст" Гете. Над цим перекладом письменник почав роботу ще в 70-ті роки. У 1875 р. в журналі "Друг" з'являються уривки з "Фауста". У 70-80-х роках Франко продовжує друкувати свої переклади з цього твору. Лише у 1881 р. він закінчує переклад першої частини "Фауста", додавши до нього докладні коментарі.

В цьому ж році в журналі "Світ", у "Вістях літературних" з'являється повідомлення про те, що закінчено переклад "Фауста", і звернення до українського читача з проханням допомогти виданню цього перекладу і цим "зробити прислугу нашій літературі". Нарешті у 1882 р., після тривалого листування з цього питання з Белеєм і Драгомановим, переклад вийшов у світ під назвою "Фауст, трагедія Йогана Вольфганга Гете, ч. І, з німецького переклав і пояснив І. Франко".

Франко дуже цікавився розвитком чеської літератури. Він брав участь в роботі чеської преси, листувався з видатними чеськими літераторами, присвятив чеській літературі ряд статей і перекладів, його діяльність в галузі чесько-українських зв'язків була дуже плідною. Свої статті, присвячені чеським письменникам, а також і переклади з чеських поетів і прозаїків Франко підкорив єдиній цілі - зробити чеську літературу надбанням української культури і цим сприяти розвитку і чеської і української демократичної літератури.

Ми вже відзначали, що в статтях, присвячених письменникам минулого, Франко завжди і постійно звертався до найбільш актуальних проблем сучасності і насамперед - до питань розвитку передової демократичної літератури на Україні. Значно більше це стосується статей Франка, які він присвятив сучасним йому слов'янським і західноєвропейським літературам.

Перед передовою демократичною і марксистською критикою стояли актуальні питання боротьби проти занепадницької буржуазної літератури, за розвиток реалістичного мистецтва, за розвиток літератури нового типу, що відбиває інтереси народних мас і спрямована проти всілякої реакції. Боротьба ця пройшла різні стадії, починаючи з боротьби проти безідейної літератури "чистого мистецтва", кінчаючи марксистською критикою, що активно виступала проти декадентського мистецтва, породженого буржуазним суспільством.

У працях присвячених сучасній йому зарубіжній літературі, Франко ставив питання боротьби проти занепадницької літератури, за реалістичне мистецтво.

Більша частина названої статті Франка присвячена характеристиці декадентської занепадницької літератури. Не завжди вірно оцінюючи творчість того чи іншого письменника2, в аналізі справжньої суті декадансу Франко ніколи не помилявся.

Статті Франка, присвячені західноєвропейській літературі кінця XIX - початку XX ст., мають загострено полемічний характер. Вони спрямовані проти декадентської літератури - на підтримку літератури критичного реалізму.

Ставши редактором відділу літератури і критики в журналі "Літературно-науковий вістник" (1898-1906), Франко продовжує свою діяльність по ознайомленню українського читача з кращими зразками світової літератури. Він вміщує в цьому відділі серію своїх статей під загальною назвою "Із чужих літератур", супроводжуючи ці статті перекладами з вибраних ним письменників. Так, у 1898 р. у "Літературно-науковому вістнику" був надрукований переклад новел Конрада Фердінанда Маєра, зроблений Маковеєм, в супроводі статті Франка "Конрад Фердинанд Маєр і його твори". Свої статті про Золя Франко найчастіше вміщував разом з перекладами творів французького письменника.

У "Літературно-науковому вістнику" Франко друкує переклади з -Альфонса Доде, Анатоля Франса, Готфріда Келлера, Марка Твена, Ібсена, Лессінга, Міцкєвича, а також публікує переклади з маловідомих тоді австралійських новелістів: Джона Гріна, Артура Девіса, Дж. Пойнтона та багатьох інших.

Поряд з цим чудові твори світової літератури - індійський епос, середньовічна поема "Бідний Генріх", "Рейнеке Фукс" у народних варіантах, "Дон Кіхот" Сервантеса, поезії Гейне і Гюго, староруська, старогрецька, староіндійська поезії, народні сказання - творчо перероблюються письменником.

Ми не ставимо питання про те, наскільки Франко використав у своїй творчості чужі мотиви. Франко був оригінальним українським письменником, цілком своєрідним, з яскраво виявленою національною індивідуальністю. Його твори насамперед пов'язані з творчістю українського народу, з життям його країни.

Як кожний великий письменник, Франко жив у світі різних образів, і йому була близька поетична творчість народів світу. Часто, використовуючи той чи інший поетичний образ, Франко надавав йому такого своєрідного забарвлення, наповнював його таким самобутнім змістом, робив його настільки народним, що важко було говорити про які-небудь впливи і запозичення, і тим важне знаходити коріння тих чи інших поетичних образів у Франка, сам писав про те, що скарби світової літератури, скарби світової поезії належать всім.

Кожний може черпати з цього життєдайного джерела: "Блукаючи по різних стежках всесвітньої історії та літератури, я здавна збирав потроха або намічував собі для пізнішого вжитку поодинокі камінчики, придатні для моєї будови; найдавніші причинки, поміщені в оцій книжці, мають вже 15 літ... Не показую при поодиноких віршах джерел, відки їх узято. Майже нічого тут нема, що можна би вважати перекладом. Обік оригінального є тут чимало й такого, де на чужу основу я накладав свої власні узори. А відки взято сю основу і кого й де "наслідувано", се лишаю цікавості тих критиків сього і будущого віку, котрі не будуть мати і вміти що кращого робити, як віднаходити "джерела", з яких котрий поет черпав своє натхнення. Гай, гай! Ті джерела сотки, тисячі літ створені і доступні кождому, і здоровому оку й шукати їх недалеко".

"Говорячи про просвітнє значення перекладацької діяльності, Франко твердить, що переклади творів світової літератури роблять їх частиною української культури. Просвітню роль перекладів Франко розумів дуже широко.

Своєю художньою творчістю, науковими публіцистичними працями, перекладами Франко боровся за розквіт реалістичної народної української літератури і не тільки української, оскільки Франко брав діяльну участь у літературному процесі слов'янських країн, особливо Польщі і Чехословаччини. Різноманітні сторони його діяльності завжди мали єдиний напрям і єдині завдання.

Переслідуючи часто просвітницькі цілі, прагнучи зробити надбанням народу досягнення світової культури, Франко провадив певний відбір, керуючись принципами, про які він не раз згадував у своїх літературознавчих статтях і передмовах до видань світових письменників українською мовою.

В передмовах до поем "Істар", "Сатні і Табубу", "Бідний Генріх", "Поема про білу сорочку", "Похорон", Франко вказує на їх джерела в старовавілопському епосі, в середньовічній її новій західноєвропейській поезії, заявляючи в той же час про те, що "передача чужомовної поезії, поезії різних віків і народів рідною мовою збагачує душу цілої нації, присвоюючи їй такі форми і вирази чуття, яких вона не мала досі, будуючи золотий міст зрозуміння і спочування між нами і далекими людьми, давніми поколіннями".

Але далеко не кожний твір, незалежно від того, до якої літератури він належить: літератури давніх часів або сучасної, - збагачує душу народу, його національну культуру.

"Зрештою думаю, - пише Франко, - що не в тім річ, з якої бочки бере поет напій, що подає своєму народові, а в тім, який напій він подає йому, чи чисте, покріпляюче вино, чи наркотик на приспання. Я наркотиками не шинкую". Ці слова визначають характер перекладацької та популяризаторської діяльності українського письменника.

Франко розумів, що в умовах класового суспільства до культури кожної країни не можна підходити як до єдиної культури, і чітко розмежовував її прогресивні і реакційні напрями. Це особливо яскраво виявляється у ставленні Франка До культури російського народу. Як своїми перекладами, так і статтями Франко постійно популяризував передову російську літературу і в той же час різко виступав проти офіціальної царської Росії і її реакційних ідеологів.

Він говорив, що не слід змішувати офіціальну Росію з передовими російськими письменниками. "Розуміється, держава московська, її жандарми та чиновники і їх гніт на всяку свобідну думку - одно діло, а література російська з Гоголями, Бєлінськими, Тургенєвими, Добролюбовими, Писарєвими, Ща-повими, Решетниковими та Некрасовими - зовсім друге діло" '. Без тісних зв'язків з передовою російською культурою Франко не мислив собі розвитку української літератури і літератур братніх слов'янських народів.

Ще у 70-ті роки, накреслюючи план різних видань, Франко передусім ставить перед собою і своїми соратниками завдання ознайомити український народ з творами Гоголя, Салтикова-Щедріна, Некрасова, Чернишевського. його перу належать переклади з Гоголя, Салтикова-Щедріна, Некрасова, Лєрмонтова, Пушкіна; ряд статей, присвячених Толстому, Горькому, Тургенєву, Щедріну, Герцену, Успенському та іншим.

Знайомлячи українського читача з передовою російською літературою, Франко таким чином сприяв розвиткові української літератури в певному напрямі.

Він виступав проти тих "галицьких общеруссов", які бачили "апогей російської поезії в Хом'якові і Аксакові, не признавали Гоголя". У 1887 p., у зв'язку з відгуками чеської реакційної преси на смерть Каткова, Франко пише звернення "До відома панів чехів": "...Зрозумійте, п. чехи, що коли хочете єднатись з Росією, то, якщо ви не втратили людської гідності, можете єднатись тільки з тою шляхетною частиною російського суспільства, одним словом з Росією І. Тургенєва, Салтикова, Чернишевського, Добролю-бова, Писарєва, а не з Росією Мещерського, Суворіна, Каткова, орган якого "Московские ведомоети" дотепно назвав в своїй статті Салтиков "помои" - тобто - помиї".

Аналізуючи передові явища в українській, чеській і польській культурі, Франко постійно звертається до питання про зв'язки з передовою російською культурою. Для письменника це питання про єдність передових сил слов'янських народів на основі ідей російських революційних демократів. "Література певного часу,- пише Франко, - повинна бути образом життя, праці, бесіди, думок того часу. Сесю формулу в найчастішій формі бачимо переведену у російських реалістів...".

Отже, література повинна розвиватися в реалістичному напрямі, функції її зовсім не обмежуються простим відображенням життєвих явищ. Література - це активна сила, що має певні цілі. "Ціль її, очевидячки, така: вказувати в самім корені добрі і злі боки існуючого порядку і витворювати з-поміж інтелігенції людей, готових служити всею силою для піддержання добрих і усунення злих боків життя, - значить зближувати інтелігенцію з народом і загрівати її до служби його добру".

У 1876 р. Франко виклав свої погляди на літературу в "Літературних письмах", частково опублікованих у журналі "Друг". Вони стали програмою для літературної діяльності самого Франка і для тієї літературної політики, яку Франко і його соратники провадили в пресі.

"Белетристика, - писав Франко, - стала тепер не виразом розбуялої фантазії, мрій і забагів дармуючих людей, а прийняла на себе далеко важнійшу роль скопіювати життя народів у всіх верствах і відносинах, - показати світу його потреби, хиби і нестатки, а заразом вказати всюди живі і здорові елементи, котрі можуть послужити за підвалину до будівлі свобідної і щасливої будущини мільйонів".

Без подібної тенденційності література, за словами Франка, втрачає своє значення, перетворюючись у пусту забаву. Реалізм, народність, ідейність - ці основні принципи розвитку кожної національної культури, проголошені Франком ще на початку його творчого шляху, знайшли овій дальший розвиток. Чим далі, тим гострішою ставала боротьба письменника за передову демократичну літературу свого народу проти всіляких реакційних, шовіністичних, націоналістичних і, нарешті, декадентських течій.

Цими принципами керувався Франко і в своїй перекладацькій і літературно-критичній діяльності. Кількість художніх перекладів - поетичних і прозаїчних, - зроблених Франком, така велика, що описати їх в межах однієї статті неможливо. Можна умовно поділити їх на кілька груп.

Велику групу складають переклади з народної поезії, яка привертала до себе пильну увагу Франка-дослідника, рівною мірою як і Франка-поета і перекладача. Він, здавалося, прагнув передати своєму народові всю різноманітність творчості народів світу.

Особливо цікавили Франка епоси різних часів і народів, починаючи з "Слова о полку Ігоревім", середньовічного епосу "Нібелунги", старогрецького епосу і кінчаючи індійським і старовавилонськими епосами. Він переклав уривки з "Махзбхарата" і кілька індійських казок з Панчатантри. Він є автором не тільки численних перекладів, а й поеми на старовинні індійські мотиви. У 1909 р. в "Універсальній бібліотеці" вийшла індійська легенда "Цар і аскет" з передмовою Франка "Короткий нарис староіндійського (санскритського) письменства".

Свій вступ до збірки "Із болгарських пісень народних" ("Пісні гайдуцькі") Франко починає словами "Браття наші болгари, що живуть за Волощиною...". Далі він дає аналіз тяжкого становища болгарського народу, який страждав і від власних багатіїв - чорбоджіїв, і від турецьких завойовників. Та незважаючи на подвійний гніт, болгари, за словами Франка, "ніколи не забували своєї славної минувшини і народної самостійності, ніколи не переставали заявляти сяк чи так своїх прав на с в обідне життя і людську гідність".

Народний рух болгар проти турецького гніту відомий був під іменем "гайдуцтва". Люди тікали в ліси, з'єднувались у дружини і нападали на турецьких загарбників. Франко переклав пісні про подвиги народних месників, борців за незалежність Болгарії. У перекладі румунської народної легенди "Майстер Маноле" Франко відтворює чудовий образ людини з "зроду, одного з тих, хто будує прекрасні палаци і прикрашає рідну землю. В баладі "Шотландська відвага і англійська зручність" висміюються англійські завойовники.

Франко вільно переробляє багато творів різних народів. До таких переспівів належить "Лис Микита" (1890 p.), де використовується нідерландський варіант цього народного сюжету, а також "Reineke Fuchs" Гете.

У передмові до другого видання "Лиса Микити" Франко пише, що поряд з нідерландською поемою Віллєма він використав і старофранцузькі варіанти і черпав "із багатого скарбу наших людових оповідань". Він хотів зробити цей твір "нашим народним добром, наситивши його актуальним для галицьких соціальних взаємин матеріалом. У листі до Драгоманова від 1 березня 1889 р. він пише: "Одіссея" і "Reineke Fuchs" се, по-моєму, дві річі, котрі у нас треба гарно перевести (сього останнього можна потроха і підлити антішляхетським і антілопівським соусом (і пустити в публіку)". Франко широко використовує в цій поемі народний вірш, приказки і прислів'я, вводить до неї власні спостереження і примітки критичного характеру.

Література епохи Відродження, цього найбільшого перевороту в історії людства, не могла не привернути уваги Франка. З усіх літератур минулого вона була чи не найближчою для письменника-демократа, бо відбивала сподівання і прагнення народних мас в епоху соціальних перетворень. Франко пише дослідження про Дайте і перекладає його твори, працює над віршованою переробкою "Дон-Кіхота", над перекладами з Шекспіра.

Дослідження про Дайте, як і більшість наукових праць Франка, що мають на меті дати українському читачеві необхідні відомості про життя і діяльність письменника, його епоху і розкрити його творчий шлях, - складається з двох нерівних частин. В основному - це переказ вже відомих фактів, пов'язаних із життям Дайте і з його творчістю. Звичайно Франко користується яким-небудь солідним дослідженням або історією літератури, завжди посилаючись на джерело.

У передмові до своєї праці "Данте Алігієрі" Франко посилається на її джерело, воїна написана "на основі гарної книжки молодого віденського письменника Карла Федерна "Dante", 1899, Leipzig, Berlin und Vien".

Даючи поширений коментарій до українського перекладу "Фауста", Франко посилається на книгу "Goethes Faust, Erla'utert von Heinrich Duntzer", Leipzig, 1879".

Перша половина статті про Гауптмана - це переказ праці Шлентера, друга - містить оригінальне дослідження творчості Гауптмана. Це дало деяким критикам підставу твердити, що дослідження Франка з питань західно-європейських літератур - не більше ніж популяризація або викладання відомих уже літературних праць. Проте запозичення Франка обмежувалися лише викладанням фактів, що стосувались до епохи, життя або діяльності письменника. Звичайно кожний дослідник, звертаючись до загальновідомих фактів, не посилається на джерело, яким він користувався. Франко з властивою йому сумлінністю завжди вказує ці джерела. У тлумаченні і показі літературних фактів, а головне, - в аналізі творчості письменника він виступає оригінальним дослідником, освітлюючи ту чи іншу галузь діяльності письменника променем ясного мислення, надзвичайно глибокого проникнення в суть його творчості.

У 1890 p. "Маніфест Комуністичної партії" вийшов окремим виданням (як додаток до журналу "Народ"). В бібліотеці Франка зберігається Женевське видання "Маніфесту Комуністичної партії" 1880 р. Франко не міг не знати і про наступні видання. У 1905 p., коли Франко писав дослідження про Дайте, він, мабуть, уже знав передмову Енгельса до італійського видання 1893 р.

Але не це здається нам вирішальним у даному питанні. Важко сказати, наскільки висловлювання Франка пов'язане з характеристикою Енгельса. Нам важливо відзначити, що аналіз Франка в головних моментах збігається з марксистською точкою зору.

Франко вважає Дайте ініціатором "всіх новочасних літератур". І не тільки тому, що "Божествена комедія" є по суті реалістичним відображенням життя сучасної йому Італії, а насамперед тому, що в центрі його творчості стоїть доля людини з її психологічними переживаннями і душевними конфліктами. "Те, що окружало його на землі, він переносить у підземний і надземний світ, поділений на три рази по дев'ять кругів, засіляє ті круги живими, сучасними людьми, показує нам їх муки і терпіння, їх радощі і надії...".

Франко був поетом великої емоціональної сили. Холодна об'єктивність там, де йдеться про людські долі, завжди була для нього почуттям дивним і незрозумілим. Він був глибоко тенденційним поетом і це споріднювало його з Дайте. "І коли інші епопеї, - пише Франко, - малюють той зверхній світ холодно, спокійно - Дайте малює його в найвищім напруженню чуття, пропускає всі образи скрізь призму того чуття, немов би весь світ плавав, крутився і тремтів на хвилях його могутнього чуття".

Гуманізм, боротьба проти князів світських і духовних, реалістичне відображення дійсності, пристрасне ставлення до долі людини - все це робить творчість Дайте, незважаючи на сторіччя, що відділяють великого італійського поета від Франка, співзвучною українському письменникові. Він пише, що Дайте "в темнім чотирнадцятім століттю без остраху випускає такі слова, за які й тепер, у двадцятім не дуже би погладили по головці"3. Доля Дайте, поета і політичного діяча, що провів своє життя у вигнанні, але не скорився, не поступився своїми поглядами, - була дуже близькою Франку.

У статті Франка про Дайте є такі знаменні слова: "Дантова поема се не лише малюнок даного закутка дійсного світу, який Дайте переходив своїми ногами, і малюнок тої історичної доби з її героями й катастрофами, яку пережив Дайте.., се не лише малюнок індивідуальної душевної драми, що відбилася в Дантовій душі; се щось іще більше, ще глубше; се малюнок душевного перелому в душі кожного чоловіка... Се віковічна повість кождого з нас". Це повість про людину, що відмовилась від свого особистого щастя і добробуту в ім'я своїх ідеалів, для "загального добра".

В цьому вбачав Франко типовий конфлікт сучасної передової людини. Сучасність з її гострими соціальними суперечностями, з наростаючою боротьбою пригноблених мас вимагала, щоб передова людина віддавала благородній справі захисту інтересів рідного народу все своє життя.

У своїй віршованій переробці "Дон Кіхота" ("Пригоди Дон Кихота", "Дзвінок", 1891) Франко насамперед підкреслює соціальну спрямованість безсмертного романа Сервантеса, критику феодалізму. Образ Дон Кіхота він трактує як образ людини, що до кінця віддала своє життя служінню одній ідеї.

В той же час він не знімає сатиричного забарвлення цього образу там, де йдеться про ідеалізм Дон Кіхота, про його рицарські риси та ін. Створюючи на основі геніального твору Сервантеса свою поему, він мріяв про появу в українській літературі гумористично-сатиричної поеми, яка "давала б панораму нашого суспільного, політичного та духовного життя... вроді іспанського "Дон Кихота" або Гейневої поеми "Deutschland".

Аналізуючи великі трагедії Шекспіра, Франко, як ми вже відзначали, поряд з детальним викладенням фактів дає свою трактовку шекспірівських образів. Відомо, скільки суперечливих тлумачень викликала і викликає у буржуазних учених постать Гамлета. Це - найбільш трагічний і складний шекспірівський образ, який передає не тільки трагедію гуманізму в епоху первісного нагромадження, а й ставлення Шекспіра як одного з найбільших гуманістів своєї епохи до дійсності. З приводу різних тлумачень цього образу Франко пише, що "праця коментаторів над Гамлетом від часу Гетевого "Вільгельма Мейстера" більше затемнила, ніж вияснила її, повіднаходила загадки і темноти й там, де їх зовсім нема".

Франко вважав образ Гамлета надзвичайно суб'єктивним. Проте це не означало, що образ Гамлета мав у собі автобіографічні риси. Франко тут поняттю "суб'єктивний" надавав іншого і ширшого значення, "його устами, - пише Франко, - поет висловив багато такого, що пекло його власну душу...". Він цитує висловлювання Гамлета, спрямовані проти існуючого ладу, що розкривають його гуманістичне ставлення до життя і доводять, що устами Тамлета говорить сам Шекспір. Монолог Гамлета збігається своєю ідейною спрямованістю з славетним LXVI-м сонетом Шекспіра, який захопив Франка своєю викривальною силою і глибиною філософської думки. Франко довго працював над перекладом цього сонета. Різноманітні варіанти цього перекладу свідчать про те, наскільки ідеї Шекспіра хвилювали Франка, скільки свого, наболілого вклав український письменник у цей переклад.

До питання про майстерність Шекспіра, про значення його драматургії Франко звертається дуже часто. У передмові до свого перекладу драми Мільтона "Самсонборець" (1907 р.) він пише не тільки про цю драму, а й розкриває своє ставлення до шекспірівської драматургії. Франко вбачає значення драми Мільтона насамперед у дусі протесту, яким пройнятий твір "великого англійського поета та борця за свободу думки та слова". Він відмічає окремі вдалі спостереження поета, пов'язані з англійською дійсністю, вірні психологічні характеристики. Але в цілому Франко вважає, що після Шекспіра англійська драматургія пішла на спад. "Можна сказати, що літературні таланти сього нового покоління (XVII в.) здрібніли в порівнянню до своїх попередників. І разом з тим дуже значно звузився обсяг їх творчости. Характерним явищем сеї нової доби являється перевага біблійних тем над національними та інтернаціональними та упадок драматичної штуки...".

Франко підкреслює недоліки драми Мільтона, керуючись принципами шекспірівської драматургії. Він пише про те, що "Міль-тон зовсім не подібно до Шекспіра усунув зі сцени всю акцію, а заступив її конфліктами людських потреб, характерів та пристрастей, які виявляються переважно з довгих промовах; властиво драматичного діалога, яких так багато в Шекспіра, але яких безсмертні взірці дали вже чільні грецькі трагіки, у мільтоновій драмі зовсім нема". Таким чином, слабість драматургії Мільтона Франко вбачає у відсутності драматичної дії, в абстракції, у відсутності типових характерів, у підміні драматичного конфлікту і драматичного діалогу, що розкриває людські взаємини, довгими декларативними монологами героїв. Власне, це, - тільки в ширших масштабах, - мав на увазі Маркс у своєму листуванні з Лассалем, вказуючи, що у Шекспіра герої - живі люди, а у Шіллера - тільки рупори часу.

До питання про особливості шекспірівської драматургії з її широкими соціальними конфліктами, напруженою драматичною дією Франко не раз звертається в статтях, присвячених сучасним драматургам - Гауптману та ін. Для Франка творчість Шекспіра - джерело1 і великий приклад для розвитку вітчизняної драматургії.

Вибираючи твір для перекладу, Франко, поруч з художньою цінністю твору, керувався його ідейною спрямованістю. Великі протестанти, борці за незалежність свого народу були близькі Франку як письменникові й людині. Твори поетів, прогресивних романтиків, письменників-реалістів постійно хвилювали Франка. Деякі з них були його супутниками протягом всього життя.

Природно, що образ Байрона, який віддав своє життя за незалежність грецького народу, не міг не притягнути увагу Франка. Він написав статтю про Байрона, зробив переклад новогрецької пісні з поеми "Дон Жуан" і чудовий поетичний переклад "Каїна".

Франка приваблювала до прогресивних романтиків їх ненависть до всякої несправедливості, викривання власницьких відносин, огида до буржуазного ладу, прагнення до ідеалу, співчуття пригнобленим. Він вважав, що багато чого в творчості романтиків, і насамперед дух протесту, яким перейняті твори прогресивних романтиків, є актуальним і сьогодні. До свого перекладу байронівського "Каїна" він пише "Замітку перекладчика", де дає своє розуміння образу Каїна. "Каїн - проява історична. Це мислячий чоловік двадцятих років нашого століття. Велика політична реакція того часу, страшний суспільний і розумовий гніт - се грунт, на котрім він виріс. Найважніші, найпіднесніші духові потреби чоловіка старанно придавлювались, а найслабше їх за-явлення вважалось гріхом, проступком. Думка скована кайданами "Святої спілки царів" не.могла розвиватись свобідно і проганялась мов дикий звір...".

Дуже цікава праця Франка про Конрада Фердінанда Майєра. Він всіляко популяризував цього визначного, але маловідомого в українській літературі письменника; сам перекладав його поезії, друкував переклади, зроблені Маковеєм. В радянському літературознавстві ще й досі немає дослідження про Майєра, і стаття Франка є єдиним джерелом, що дає загальні відомості і аналіз творчого шляху письменника.

Українського письменника приваблювали реалізм і широка соціальна тематика Золя. Він підкреслював, що Золя не такий вже близький до натуралізму, як це прийнято вважати. В 1887 р. Франко пише лист до редакції "Зорі", який був відповіддю на статтю, присвячену його оповіданню "Місія". В цій статті Франко розглядався як один з найвидатніших поборників натуралістичного напряму в українській літературі. Різко заперечуючи цей погляд, Франко спиняється на характеристиці Золя; він пише, що той, хто знає художні твори Золя, не може не зрозуміти, що він найменше належить до натуралістичної школи.

Відображення життя народу - робітників і селян - було постійною вимогою Франка. Так, характеризуючи зміст і напрям сербського журналу "Стража", Франко заявляє, що серед різноманітних матеріалів, опублікованих у цьому журналі, "нема нічого про сербського мужика, робітника та хлібороба. Між науковими статьями є обширні "Літературні письма" д. Тод, держані зовсім абстрактно, "на висоті теорії"..., але нема нічого про економічний стан сербського народу".

З цієї точки зору Франко аналізує драму Г. Гауптмана "Ткачі". Він присвятив Гауптману статтю польською мовою, а також статтю "Гергардт Гауптман, його життє і твори" ("Літературно-науковий вістник", 1898), яка написана у зв'язку з появою драми Гауптмана "Ткачі" у перекладі М. Павлика в тому ж томі журналу.

"Таким чином, величезна діяльність Франка в справи популяризації світової літератури як перекладами, так і статтями мала яскраво виявлену тенденцію. Це була боротьба за передове реалістичне мистецтво, за мистецтво демократичне, що оспівувало і ПРЯЛИ народної свободи і незалежності.

Ми не можемо сказати, що статті Франка, присвячені західноєвропейським і слов'янським літературам, в цілому, за своїм методом,- марксистські. Це пов'язане насамперед з деякими суперечностями в суспільних і політичних поглядах Франка, а також пояснюється тим, що статті ці написані в епоху, коли марксистське літературознавство стояло ще на початковій стадії свого, розвитку. Чудові статті Леніна про Толстого, "Партійна організація і партійна література" та ін., що і досі є зразком дійсно марксистської партійної критики, з'явились у світ дещо пізніше і не могли бути відомі Франку.

Величезна діяльність Франка в галузі перекладів і літературної критики також свідчить про величезні культурні зв'язки, Ідо існували і існують між українським народом і народами світу. Великий український письменник не тільки був популяризатором сватової культури на Україні, не тільки зробив надбанням української культури кращі твори світової класики, а й провадив вперту боротьбу за розвиток передової літератури в слов'янських і західноєвропейських країнах, його статті друкувались не тільки українською мовою, а й польською, чеською і німецькою і відіграли величезну роль у розвитку передової літератури в Польщі і Чехії.

Діяльність Франка є цінним внеском у справу єднання народів світу, у справу створення культурних цінностей, близьких всьому прогресивному людству.
Сила і вічна молодість художніх творів Івана Франка
Сила і вічна молодість художніх творів Івана Франка зумовлені тим, що його геній був спрямований у майбутнє, торував своєму народу шлях до ясних днів нашої сучасності. Його творчість - могутнє дерево, коріння якого глибоко входить у життя народу, "а його крайні парості вростають також далеко в буду ще (ХІХ, 108). У дні революційного передгроззя, в ШОороці, покладаючи великі надії на успіх першої російської революції, Франко сподівався поліпшення і докорінної зміни в майбутньому тяжкого становища українського народу. Не шкодуючи сил і життя, Франко з юних літ безстрашно розпочав бій проти темних сил реакції. Ідеї наукового соціалізму осяяли йому шлях і надали громадсько-політичній діяльності та художній творчості письменника тієї сили, якої не могли зломити ні цісарські тюрми, ні жандармські тортури, ні єзуїти-клерикали, які все життя переслідували Франка і його поетичне слово. Після дев'ятимісячного ув'язнення Франко в 1878 році пристрасно проголосив: "Ми ступаєм до бою нового!" - і далі закликав своїх соратників.
Титанічна праця Франка як перекладача і популяризатора творів світової літератури
Титанічна праця Франка як перекладача і популяризатора творів світової літератури відігравала велику роль у розвитку української літератури і в цілому української національної культури.

За обсягом перекладених творів народів світу різного часу і епох Франко не має рівного собі перекладача в жодній літературі. Його перу належать переклади, що беруть початок з творів народів стародавнього Сходу і закінчуються творами сучасних Франкові російських, французьких, німецьких, польських, чеських та інших слов'янських письменників. Він розкрив перед українським читачем зміст і чарівність староарабської поезії, красу і філософську мудрість староіндійських поетичних пам'яток, доніс з давнини старокитайські пісні, давньоєврейську книгу Іова. Велике місце в його перекладах займає антична поезія, твори грецьких поетів - Гомера, Гесіода, Софокла, Сапфо. Франко переклав також велику антологію грецьких поетів, укладену Меліагром Гадаренцем, в якій вміщено твори 166 поетів, переклав багато творів римських поетів (Горація, Овідія та інших), численні зразки старогєрманської поезії, зокрема розділи із "Пісні про Нібелунгів", збірку старонімецької поезії Бонерія та народні німецькі пісні.

Багато уваги Франко приділяв перекладам балад та пісень народів світу. Серед них на першому плані стоять староанглійські, старошотландські, старонорвезькі балади та албанські, португальські, італійські, німецькі пісні, іспанські романси, румунські народні легенди тощо.

З великим натхненням поет працював з юних років і до останніх днів життя над перекладами свого улюбленого поета, що стояв, "як граничний камінь на переході від середніх до новіших віків"; перекладав твори англійських поетів - Шекспіра, Бернса, Шеллі, Байрона та інших.
Його ім'я в серцях народів
Минуло небагато часу, і ім'я сина українського народу стало відоме на всіх континентах нашої планети. За рішенням Всесвітньої Ради-Миру в 1956 році 100-річчя з дня народження Івана Франка відзначали всі прогресивні люди світу.

До ювілейної дати в Києві видано найповніше 20-том-не видання творів письменника, проведено урочисту ювілейну сесію Академії наук України, в якій взяли участь академіки і діячі культури УРСР, вчені Російської Федерації, Білорусії, Грузії, Молдавії, Вірменії, Латвії, Туркменії, Казахстану та інших братніх республік. На сесію прибули вчені, письменники та представники громадськості, робітники і селяни з Болгарії, Чехословаччини, Угорщини, Польщі, Румунії, Німецької Демократичної Республіки, делегація Товариства об'єднаних українців Канади.

# data[].attributes.attachment_link.title
Іван Франко і світова культура

# data[].attributes.attachment_link.description
Пожовтілі, старанно обрізані аркуші паперу складають великий зошит. Вони списані з обох боків дрібним нечітким почерком, кожна буква якого свідчить про те, як болісно давався авторові цих рядків сам процес писання. Перед нами рукописна збірка перекладів з античних поетів, об'єднаних під назвою "Старе золото". Ці переклади зроблені в останні місяці життя великим українським письменником Іваном Франком.