# data[].attributes.body
Kuressaare laurentiuse kirik |  | Kuressaare ajaloolisel peaväljakul on kaks rootsieelist ehitisi - raekoja ja vaekoja kõrval oluliseks domandikeks omapärane Laurentiuse kirik.

Vt pole esimene kirik Kuressaares. Keskaegne pühakoda, mis hävis 1612. a. tulekahjus, paiknev linnusest lähedal praeguse lossipargi alal.
Ilmselt varsti pärast tulekahju sain krund uue pealälja lähedal ja arvatavasti 1630. valmis valmis siin uus kirik.
See oli lihtne ristküliku kujulise põhiplaaniga ehitis, mille müürid moodustavad praeguse pikahoone.

Põhjasõjas, 1710. a. põletatud kirik taastati järgnevatel aastakümnetel (pühitsemine 1729), lisab ka kooriruumi.

Jällegi põils kirik 1828 ja ehitati uuesti üles arhitekt Heinrich Löweneri juhtimisel 1835-1836, mil ta sai oma praeguse ilme.Välisvaade - Tagasihoidliku väliskujundus kiriku omapäraks klassitsistlikes vormides läänetorni erilaadne kiiver. Tegemist mõneti provintsliku varjandiga ampiirstiilis nõelkiivritest, mis olid küllaltki populaarsed näiteks Peterburis.
Tuulelipul on kolm aastarvu 1774, 1835 ja 1933 tähistavad varasemat barokk-kiivrit ehitamist, kiriku taastamist ja viimast suuremat tornkatuse remonti.

Interjöör - Provintsiliselt lihtne klassisistlik ruum peegeldab ilmalikku saali kui saunakoda. Seda katab puitvõlv ja ümbritseb kolmest küljest rõdu, mis toetub monoliitsetel dolomiitsammastele.
Dolomiidist klassitsistlikus, portikust meenutav altariseinis. Altarimaal pärineb produktiivselt ja omal ajal väga hinnatud kunstnikult Carti Siegismund Waltherililt'ilt'ilt'ilt'ilt (1783-1866).

Ristimiskivi - Saaremaa keskaegsete ristimiskivide hulgas KOHTA Kuressaares säilitatav täiesti Ainulaadne. Vaata pärineb 1944. a. purustatud Anseküla kirikust. Kivi tahke kaunistab kaks rida kurje vaime kehastavate fantastilisi loomi ja muid olendeid. Erandina ühel tahul ainult üks teisest suurem kahele käpale tõusnud, kolme harjunud sabaga loom.
On oletatud, et et tähistatud preestri asukohta ristimistalituse ajal. Ristimiskivi kaunistusvormid viitavad Gotlandi päritolule. Kivi valminud arvatavasti 15. saj. alguses.

# data[].attributes.headline
Ajalugu:Kirikut hakati Valjalasse ehitama 1227. aastal, kui ristirüütlid alistasid Valjala maalinna, mis oli viimane paganate kants Eesti aladel. Esimene pühakoda oli väike ja meenutas kabelit: see koosnes nelinurksest ruumist (millega liitus poolringikujuline apsiid) ja lõunaküljel asuvast käärkambrist. 13. sajandi kolmandal veerandil kohandati hoone ümber kindluskirikuks. Alumine osa algkiriku müüridest on säilinud praeguseni kooriruumi seintes ja käärkambris.1922. aastal lõi äike kirikusse ja põletas torni barokkstiilis kiivri.SisustusKirikus asuvad massiivne dolomiidist ristimiskivi (mis tõenäoliselt algselt kuulus Haapsalu linnusekirikule) ja Pöide kiriku ristimiskivi 14. sajandi I poolest. Kooriruumi põhjaseinal on säilinud algupäraste seinamaalingute fragmendid, mida peetakse vanimateks säilinud seinamaalinguteks Eestis. Tornimüüris on trapetsiaalsete hauaplaatide fragmente, mis kõik on muinsuskaitse all kunstimälestistena.Lorentzoni 1820. aastal valmistatud altar on 1997. aastast arvel kunstimälestisena. Altarimaalid on pärit 19. sajandist. Aknavitraažid lõi 1970.–1980. aastatel Dolores Hoffmann.Oreli ehitas 1888. (mõne allika järgi 1870.) aastal Gustav Normann. Orel on ühe manuaali, pedaali ja kaheksa registriga. 2004. aastal remontis orelit põhjalikult Ago Tint

# data[].attributes.subject
Ajalugu:Kirikut hakati Valjalasse ehitama 1227. aastal, kui ristirüütlid alistasid Valjala maalinna, mis oli viimane paganate kants Eesti aladel. Esimene pühakoda oli väike ja meenutas kabelit: see koosnes nelinurksest ruumist (millega liitus poolringikujuline apsiid) ja lõunaküljel asuvast käärkambrist. 13. sajandi kolmandal veerandil kohandati hoone ümber kindluskirikuks. Alumine osa algkiriku müüridest on säilinud praeguseni kooriruumi seintes ja käärkambris.1922. aastal lõi äike kirikusse ja põletas torni barokkstiilis kiivri.SisustusKirikus asuvad massiivne dolomiidist ristimiskivi (mis tõenäoliselt algselt kuulus Haapsalu linnusekirikule) ja Pöide kiriku ristimiskivi 14. sajandi I poolest. Kooriruumi põhjaseinal on säilinud algupäraste seinamaalingute fragmendid, mida peetakse vanimateks säilinud seinamaalinguteks Eestis. Tornimüüris on trapetsiaalsete hauaplaatide fragmente, mis kõik on muinsuskaitse all kunstimälestistena.Lorentzoni 1820. aastal valmistatud altar on 1997. aastast arvel kunstimälestisena. Altarimaalid on pärit 19. sajandist. Aknavitraažid lõi 1970.–1980. aastatel Dolores Hoffmann.Oreli ehitas 1888. (mõne allika järgi 1870.) aastal Gustav Normann. Orel on ühe manuaali, pedaali ja kaheksa registriga. 2004. aastal remontis orelit põhjalikult Ago Tint

# data[].attributes.attachment_link.description
Kuna maa Saaremaa lõunaosas on tõusnud 1000 aasta jooksul umbes 2,5 m, võib oletada, et Valjala maalinn asus oma kasutamisajal merele tunduvalt lähemal. Pole välistatud, et piki Pahnasoo jõge pääses kergete viikingilaevadega peaaegu linnuse külje alla välja. Tänapäevalgi piirab linnust lõuna ja lääne poolt kaugemalt Pahnasoo, mis põhjaküljel ulatub otse linnuse jalamini.

# data[].attributes.body
Valjala maalinn on muistsete saarlaste vägevuse sümbol, paraku aga ka eestlaste Muistse vabadusvõitluse allajäämise sümbol. Oma monumentaalsuses äratab ta austust tänapäevalgi. Kui arheoloogiline ja ajalooline mälestusmärk on maalinn muinsuskaitse all ning igasugused omaalgatuslikud kaevetööd sellel on keelatud.Valjala maalinna külastab igal aastal palju turiste.

Ümarovaalse maalinna läbimõõt Kirde - Edela suunas 120 m, kagu - loode suunas 110 m; välisnõlva kõrgus 5 - 8 m. Valli harja ja sisenõlva katab lahtine paekibu, mis on tekkinud muldvallile laotud paekivivallist.

Linnuse pindala ligikaudu 3600 m².

# data[].attributes.body
Valjala maalinn       “ Teinud Muhu linnuse tuhaks, tõttab sõjavägi teise linnuse juurde, mis on kesk Saaremaad, mida kutsutakse Valjala. Ja Valjala on tugevaim linn saarlaste muude linnuste seas. Selle juures jäi sõjavägi paigale, nendes valmis sõjapidamis- riistad, nimelt paterellid ja suure masina ja kõige suuremad kuuse- ja männipuud tornitegemiseks linnuse kindlustise vastu... Valjalalased aga, suutmata taluda kivide kahjustusi suure rahva hulga tõttu, kes olid linnuses, samuti ka ambude nooli välja kannatamata; vaadates pealegi riistu, mis valmis pandi, millega oli hõlpus linnust vallutada, haaratud hirmust jumala eest, nad paluvad rahu ja võib-olla jubedust tundes tapetud muhulaste pärast, käituvad allaheitlikult, rahust nad räägivad sõnu, paluvad härdasti anda neile püha ristimise sakramenti... Valjala saarlased, kes kunagi olid lapsed, saavad  sõnakuulmise lasteks.“        Nagu eelpool toodud Läti Henriku tekstist võis lugeda, oli Valjala 13.sajandil algul ja küllap juba varemgi saarlaste tähtsaim keskus. Valjala linnuse alistumisega 1227. aasta veebruaris oli kogu Saaremaa vallutatud: ülejäänud kihelkondade rahvas tõttas Valjala  langemisest kuuldes ise rahu pakkuma.             Linnus asub geograafiliselt soodsas kohas Kesk-Saaremaa lõunaranniku läheduses arheoloogiliste leidude poolest rikkas piirkonnas. See ala oli silmatorkav juba 1.aastatuhandel eKr. Siinse eliidi jõukusest 12.-13. Sajandil annavad tunnistust mitmed kalmed, kuhu maetutele on kaasa pandud rohkesti luksusrelvi ning ehteid. Tähelepanuvääriv on seegi fakt, et just Valjalasse rajati üks Saaremaa varasemaid kirikuid.          Kuna maa Saaremaa lõunaosas on tõusnud 1000 aasta jooksul umbes 2,5 m, võib oletada, et Valjala maalinn asus oma kasutamisajal merele tunduvalt lähemal. Pole välistatud, et piki Pahnasoo jõge pääses kergete viikingilaevadega peaaegu linnuse külje alla välja. Tänapäevalgi piirab linnust lõuna ja lääne poolt kaugemalt Pahnasoo, mis põhjaküljel ulatub otse linnuse jalamini. Võib arvata, et kaubandus oligi üks siinse piirkonna rikkuse allikaid.
|           Maalinn on põhiplaanilt ovaalne, väline läbimõõt edela-kirde suunas 120 m, ristipidi 110 m. Õue pindala on 3600 m². Õue loodeservas paikneb kaev. Kuna valli lääneosa on ülejäänust kõrgem, võib arvata, et siin asus üks linnuse sissepääsudest. Linnus rajati looduslikule kühmule. Praeguseni säilinud kõrged vallid on siiski inimeste kätetöö. Väljaspoolt on vallide kõrgus 5-8 m, seest 3-6m. Linnuse jalamit ümbritseb lai nõgu, mis ilmselt ongi tekkinud mulla võtmisel valli muldkeha jaoks. Muldvalli peale oli laotud paekivi vall, mis tänapäevaks on laiali varisenud. 12.-13. sajandil kaitses linnust lisaks veel puidust kindlustis.

Esmakordsed kaevamised Valjala maalinnal toimusid 1862. aastal Moskva arheoloog S. Bogojavlenski ning mõisnik P. P. Stackelbergi juhtimisel. 1962.-1964. aastal kaevas siin arheoloog Aita Kustin, kes avastas mitu hoonealust ja ahjupõhja, mille vahel leiti Saaremaa seni vanimaid söestunud rukkiterad. Võib arvata, et piirkonna mõjuvõimsamad pered elasidki pidevalt linnuse kaitsvate vallide varjus. Kustin rekonstrueeris lõigukese linnuse paekivivallist.            Saadud arheoloogiline materjal koosnes põhiliselt keraamikast, sekka üksikuid ehteid ning tarberiistu. Leiti ka mõned relvad, sealhulgas sakslaste ammunooleotsi, mis ilmselt olid sattunud linnusesse piiramise ajal. Kogu leiumaterjal pärineb 12.- 13. sajandist.
|  Hea teada: Arheoloogilised kaevamisi tehti Valjalas esmakordselt 1895. aastal.