# data[].attributes.body
- helikobakteeri-infektion hoito helpottaa osalla potilaista toiminnallisen dyspepsian oireita.
- hoito pienentää ulkustautiin, atrofiseen gastriittiin ja mahasyöpään sairastumisen riskiä, siksi se on ylävatsavaivapotilailla yleensä aiheellista .

- helikobakteeri-infektio voidaan todeta noninvasiivisella testillä tai gastroskopialla.

- happosalpaajahoito tulee lopettaa 2 viikkoa ja antibioottihoito 4 viikkoa ennen helikobakteeritestausta.
- helikobakteerin diagnostiikassa uloste- ja hengitystestit soveltuvat käytettäväksi myös lapsilla.
Hoito
- käytäntö on osoittanut, että hoitoon tarvitaan yhden tai useamman antibiootin ja lisäksi mahahapon eritystä vähentävän lääkkeen eli happopumpun salpaajan yhdistelmä.
- happopumpun salpaajan, klaritromysiinin ja amoksisilliinin yhdistelmän käyttäminen viikon ajan on tehokasta helikobakteeri-infektion hoidossa ja se on ensisijainen vaihtoehto.
- antibiooteista parhaiksi ovat osoittautuneet amoksisilliini, tetrasykliini, metronidatsoli, klaritromysiini ja levofloksasiini .
- amoksisilliinin sijaan penisilliiniallergisille suositellaan ensisijaisessa hoidossa metronidatsolia.
- happopumpun salpaajan, amoksisilliinin (tai klaritromysiinin) ja levofloksasiinin yhdistelmä on suositeltava helikobakteeri-infektion hoidossa, jos ensisijainen hoito epäonnistuu. Uusintahoidossa penisilliiniallergisille suositellaan tetrasykliiniä.
- hoitomyöntyvyyteen kannattaa kiinnittää huomiota.
- tupakointi ja kahvin juonti voivat heikentää hoitotulosta.
- jos hoito epäonnistuu, valitaan uusi lääkeyhdistelmä.
- lääkkeiden ohjeen mukaista käyttöä on syytä korostaa.
- häätöhoidon tulos on syytä varmistaa¹³C-ureahengitystestillä tai ulosteen antigeenimäärityksellä, kun hoidon loppumisesta on kulunut vähintään 4 viikkoa.
- kahden epäonnistuneen hoitoyrityksen jälkeen on suositeltavaa tehdä mahabiopsioista helikobakteeriviljely ja antibioottiherkkyysmääritys. Hoito valitaan näiden mukaisesti . Ongelmatapauksissa on syytä konsultoida gastroenterologia.

# data[].attributes.body
Anamneesi
- potilaan keskeisimmät oireet.
- onko kyseessä aiemmin tutkimaton oire
- onko potilaalla hälyttäviä oireita, ks. taulukko.
- lapsilla kiinnitetään erityistä huomiota yli 10 %:n laihtumiseen suhteellisesta painosta.
- mitä vatsatutkimuksia ja toimenpiteitä potilaalle on aiemmin tehty ja mitä mahdollisia löydöksiä niistä on saatu.
Kliininen tutkimus
- yleisen terveydentilan selvittäminen (paino, pituus ja BMI)
- huolellinen yleisstatuksen selvittäminen
- vatsan tarkastelu ja palpointi peräsuolen tunnustelua unohtamatta ja suolen sisällön värin ja koostumuksen tarkastelu.
- tukirankaperäiset syyt ovat harvinaisia ylävatsakivun aiheuttajia, mutta ne on syytä pitää mielessä. Esimerkiksi selkärangan tarkempi tutkiminen saattaa olla aiheellista.
- jos kohdeväestön helikobakteerin esiintyvyys on alle 20 %, suositellaan dyspepsian ensisijaiseksi hoitostrategiaksi empiiristä happosalpaajahoitoa eikä helikobakteeritestausta.
- helikobakteeriseulonta ei ole tarpeellinen dyspepsiaoireisilla lapsilla
Laboratoriotutkimukset
- kohdennetaan oirekuvan, statuslöydösten, iän ja diagnoosiepäilyn (tulehduksellinen etiologia, vuoto, mahdollinen imeytymishäiriö tai malignin taudin epäily) perusteella.
- perustutkimuksia ovat
lasko (B-La) tai C-reaktiivinen proteiini (S-CRP)
perusverenkuva (B-PVK).
- keliakiaa epäiltäessä tutkitaan kudostransglutaminaasi, IgA-vasta-aineet (S-tTGAbA) ja immunoglobuliini A (S-IgA).
- laktoosi-intoleranssia epäiltäessä tehdään ruokavaliokokeilu, laktoosikoe (Pt-Lakt-R1) tai laktoosimalabsorptioon liittyvä DNA-tutkimus (B-Lakt-D).

Vuotoepäilyissä suositellaan jo alkuvaiheessa oirekuvan edellyttämää endoskopiatutkimusta (gastro- tai kolonoskopia).

Lapsilla suositellaan tutkittavaksi laskon (B-La) ja C-reaktiivisen proteiinin (CRP):n lisäksi perusverenkuva ja leukosyyttien erittely (TVK) ja maksa- ja haimaentsyymit (ALAT, ASAT, AFOS, GT ja U-AMYL). Lisäksi suositellaan keliakian ja laktoosi-intoleranssin sulkemista pois.Jos lapsen vatsavaivoihin liittyy painonnousun vähyys (tai painonlasku), F-kalprotektiini voidaan tutkia kroonisen tulehduksellisen suolistosairauden sulkemiseksi pois.

# data[].attributes.headline
Hälyttävät oireet aikuisilla ja lapsilla

# data[].attributes.subject
Hälyttävät oireet aikuisilla ja lapsilla

# data[].attributes.body
Dyspepsiaoireiden ilmaantuminen ensimmäisen kerran 50–55-vuotiaana tai vanhempana
Nielemisvaikeus tai kipu
Tahaton laihtuminen (yli 3 kg puolessa vuodessa tai lapsilla yli 10 %:n painonlasku)
Toistuva oksentelu tai pahoinvointi
Anemia tai verenvuoto, kuten verioksennus tai veriuloste
Palpoitava resistenssi ylävatsalla tai kaulan imusolmukesuurentuma
Vatsasta selkään säteilevä tai jatkuva vatsakipu

# data[].attributes.body
Toiminnallinen dyspepsia
Hypoteeseja motorisista, sensorisista tai psykogeenisistä syistä
Helikobakteeri-infektio, johon ei liity havaittavaa somaattista syytä (esim. ulkus), katsotaan kuuluvan toiminnalliseen dyspepsiaan
Orgaaninen dyspepsia
Maha- tai pohjukaissuolihaava
Refluksitauti
Maha-suolikanavan yläosan kasvaimet
Sappi- ja haimaperäiset syyt
Spesifiset ohutsuolen yläosan tulehdukselliset tilat (Crohnin tauti, infektiot)
Keliakia
Muut esofagiitit kuin refluksi (eosinofiilinen, mikrobien aiheuttama)
Akalasia ja muut maha-suolikanavan yläosan motiliteettihäiriöt
Tilat, jotka aiheuttavat dyspepsian kaltaisia oireita
Ärtyvän suolen oireyhtymä
Krooninen munuaissairaus
Iskeeminen sydänsairaus tai muu iskeeminen tila
Psykiatriset häiriöt (mm. ahdistuneisuushäiriöt, somatoformiset häiriöt)
Aineenvaihduntasairaudet (esim. diabetes, porfyria, kilpirauhas- ja lisäkilpirauhassairaudet, kortisoliaineenvaihduntahäiriöt)
Yläkehon tuki- ja liikuntaelinvaivat
Keuhkokuume
Pitkittynyt gastroenteriitti tai infektion jälkeinen motiliteettihäiriö (etenkin lapsilla)
Tiettyjen lääkeaineiden käyttö

# data[].attributes.body
- tärkein etiologinen tekijä on ruokatorven alasulkijan tilapäinen höltyminen, joka aiheuttaa 90 % tapauksista. Vaikeaa refluksitautia sairastavista suurimmalla osalla on myös hiatushernia, joka lisää erityisesti nielemiseen liittyviä refluksijaksoja.
- muita etiologisia tekijöitä ovat vähentynyt syljen eritys, tupakointi, raskaus, skleroderma, Sjögrenin oireyhtymä ja diabeettinen gastropareesi.
- ylipaino on riskitekijä.
- dyspepsiapotilaalla voi olla samanaikainen refluksitauti.

Oireet
- pääoire on närästys ja mahan sisällön käänteisvirtaus.
- muita oireita voivat olla nielemisvaikeus tai -kipu, rintakipu sekä ruokatorven ulkopuoliset manifestaatiot.
- refluksitauti voidaan diagnosoida ensivaiheessa anamneesin perusteella, ellei todeta hälyttäviä oireita tai samanaikaisia dyspepsiaoireita.
- refluksitaudin diagnostiikassa käytetään 1 viikon mittaista lääkitystä (PPI-annos 2 x normaali hoitoannos. Refluksitaudissa oireiden tulisi vähentyä 75 %. Negatiivinen testitulos ei varmuudella sulje pois refluksitautia.
- jos refluksitaudissa tarvitaan toistuvaa tai jatkuvaa lääkitystä, on suositeltavaa tehdä kertaalleen gastroskopia.
- ruokatorven tähystyksellä luokitellaan refluksitauti (erosiivinen vai ei-erosiivinen), määritellään erosiivisen refluksitaudin vaikeusaste ja todetaan mahdolliset refluksitaudin komplikaatiot: Barrettin ruokatorvi, ruokatorviulkus tai -striktuura.

Hoito

Lääkkeetön hoito
- sängyn pääpuolen kohottaminen
- laihduttaminen, jos BMI ≥ 25,0
- vatsaa kiristävien vaatteiden välttäminen
- ilta-aterioiden välttäminen
- pienten aterioiden syöminen
- ärsyttävien ruokien välttäminen (sitrushedelmät, väkevät alkoholijuomat, tomaatti, kahvi, sipuli, voimakkaat mausteet, rasvainen tai käristetty ruoka, suklaa, minttu)
- tupakoinnin lopettaminen
- alkoholin käytön vähentäminen tai lopettaminen
- refluksille altistavien lääkkeiden (nitrovalmisteet, kalsiuminsalpaajat, antikolinergit, teofylliinivalmisteet) välttäminen
Lääkkeellinen hoito
-lääkehoidon periaatteet ovat samat potilailla, joilla tähystyslöydös on normaali tai tähystyksessä todetaan lievä erosiivinen esofagiitti (LA-luokitus A–B).
- ensisijainen lääkevalinta on protonipumpun estäjä (PPI).
- H₂-salpaajaa voidaan käyttää lyhyinä kuureina tai tarvittaessa, mutta sille kehittyy nopeasti takyfylaksia eli lääkkeen vaikutus heikkenee toistuvassa käytössä nopeasti.
- vaikeassa esofagiitissa (LA-luokitus C–D) ensisijainen lääke on protonipumpun estäjä (PPI), jota otetaan 30–60 minuuttia ennen aamiaista 8–12 viikon ajan .

- 8–12 viikon hoidon jälkeen PPI-annosta titrataan pienemmäksi. Tavoitteena on, että refluksitaudin oireita esiintyy korkeintaan kahdesti viikossa.
- atunnaisia oireita voidaan hoitaa antasidilla tai alginaatilla.
- kahdesti päivässä annostelua (PPI puoli tuntia ennen aamiaista ja päivällistä) käytetään, jos oireet eivät lievity kerran päivässä otettavalla annoksella.

- vaikeaa erosiivista esofagiittia sairastavat tarvitsevat pysyvän PPI-hoidon (annos yleensä sama kuin alkuvaiheen oireettomuuteen tarvittu annos) tai operatiivisen hoidon (fundoplikaatio).
- Omepratsolia suositellaan ensisijaiseksi refluksitaudin lääkkeeksi raskauden aikana, koska sen käytöstä on pisin kokemus.
- 60–80 %:lla potilaista oireet uusiutuvat vuoden kuluessa lääkehoidon lopetuksesta. Refluksitauti on ainakin osalla potilaista krooninen sairaus. Erosiivinen esofagiitti suurentaa kroonisen oireilun todennäköisyyttä.
- vaikeassa esofagiitissa käytetään aina estohoitoa, pitkäaikaisessa estohoidossa protonipumpun estäjät ovat osoittautuneet tehokkaiksi ja turvallisiksi .

Kirurginen hoito

- kirurgiseen hoitoon voidaan päätyä jos lääkehoito on jostain syystä epäonnistunut, esofagiitti jatkuu tai uusiutuu optimaalisesta lääkehoidosta huolimatta, taudin komplikaatiot, kuten ahtaumat, haavaumat, ekstraesofageaaliset manifestaatiot (äänen käheys, astma, kiillevauriot, toistuvat keuhkoputkitulehdukset) ovat haitaksi.
- antirefluksileikkauksella tai lääkityksellä ei voida poistaa Barrettin ruokatorvea. Dysplasian kehittyminen saattaa vähentyä leikkauksella, joskin ruokatorven syöpä voi kehittyä myös leikatuilla.
- antirefluksileikkausten tarkka vaikutusmekanismi on epäselvä, mutta sen on arvioitu perustuvan muun muassa
palleatyrän korjaukseen
ruokatorven vatsaontelossa olevan osan pituuden palauttamiseen
ruokatorven mekaaniseen puristukseen ja intraluminaalisen paineen          nousuun alasulkijan kohdalla
sulkijan relaksaation vähenemiseen
ohimenevien alemman sulkijan relaksaatioiden vähenemiseen.

- tavallisimmat komplikaatiot ovat dysfagia, erilaiset ilmavaivat, turvottelu.

# data[].attributes.body
- etiologia on tuntematon, mutta sen syiksi on esitetty muun muassa viskeraalista yliherkkyyttä, viivästynyttä mahan tyhjenemistä ja häiriintynyttä mahan fundusosan adaptaatiota.
- esiintyy usein myös ärtyvän suolen oireyhtymään viittaavia oireita, fibromyalgia- ja niveloireita ja sydämen palpitaatiotaipumusta.
-  saattaa olla enemmän psyykkistä kuormittuneisuutta kuin verrokkiväestöllä. Lisäksi toiminnallinen dyspepsiaoire on liitetty stressitiloihin, kuten työttömyyteen ja avioeroon.
- viskeraalisen yliherkkyyden lisäksi lapsella ahdistuneisuus ja stressaantuneisuus voivat aiheuttaa ylämahan turvottelua ja kipua.

Oireet

- ruokailun jälkeinen täyteläisyyden tunne.
- varhainen kylläisyys.
- ylävatsakipu (epigastrinen kipu)
- polttelun tunne.
- lisäksi usein esiintyy ylävatsaturvotusta, pahoinvointia ja närästystä.

Hoito
- jos lääkehoito katsotaan tarpeelliseksi, suositellaan ensisijaisesti PPI-lääkehoitoa. PPI-lääkkeet lievittävät toiminnallisen dyspepsian oireita.
- toiminnallinen dyspepsia on vaaraton tila, joten lääkehoito on oirelähtöistä, lääke otetaan vain tarvittaessa ja jatkuvassa käytössä käytetään pienintä tehokasta annosta.
- jos tutkittuun toiminnalliseen dyspepsiaan ei saada hoitovastetta kuukauden kuluessa, tilanne arvioidaan uudelleen.
- jos vaste saadaan, hoito voidaan lopettaa ja myöhemmin tarvittaessa aloittaa uudelleen.
- PPI-lääkehoidon vaihtoehtoja ovat H₂-salpaajat ja psykoterapia.
- lapsilla erityisluvalla saatavaa sisapridia voidaan harkita mutta sen käytössä on huomioitava sydämen rytmihäiriöriski.
- toiminnallisessa dyspepsiassa oireet ovat pitkäkestoisia, mutta orgaanisten ylävatsan sairauksien riski on pieni  ja sairauden ennuste on hyvä.