# data[].attributes.attachment_link.title
Iнтерактивне навчання

# data[].attributes.attachment_link.description
Курси Зовнішнє незалежне оцінювання Українська література. Інтерактивний довідник-практикум із тестами (Гарюнова Ю. О., Тищенко З. Р., Бутко С. Г., Літвінова І. М.) Заняття 41. Олександр Довженко. Кіноповість "Зачарована Десна" Заняття 41. Тест "Як на ЗНО"

# data[].attributes.headline
Історія написання кіноповісті

# data[].attributes.subject
Історія написання кіноповісті

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Українська література

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Історія написання кіноповісті "Зачарована Десна"

Над кіноповістю " Зачарована Десна " О. Довженко почав працювати, як свідчать записи в чорнових матеріалах, 5 квітня 1942 р. У листі до матері та сестри від 9 листопада 1946 р. письменник сповістить: "Пишу одну повість про діда і батька, матір і про все, одне слово, сосницьке життя, що коли я був маленьким, мамо, у Вас щасливим, коли дід ще казав мені: "Цить, Сашко, не плач, поїдем на сінокіс, да накосимо сіна, да наберемо ягід, да наловимо риби, да наваримо каші". Про всяке таке-от старовиння, що щезло вже, минуло давно і ніколи не вернеться, як не вертаються літа ще хочу написати. Чомусь я часто, коли не щодня, згадую про вас, моя рідна старенька мамо. Очевидно тому, що й сам уже сивий, і день мій вечоріє вже, і хоч не гнеться ще спина, і ходжу ще рівно, я, як дід Семен, зглядуватись став назад, почав визирати в холодне (чужеє) вікно: а чи не пливуть до мене в гості молоді літа весняною водою на дубах? Ні, не пливуть".

У щоденнику 7 грудня 1945 р. з'являється запис про бажання створити таку картину - книжку, яка б "принесла людям успіху, відпочинок, добру пораду і розуміння жити".

ЗО березня 1948 р. письменник уже чітко заявляє про свій намір написати докладно й абсолютно одверто, як труд цілого фактичного життя, з великими екскурсами в біографію, у дитинство, у родину, у природу, пригадати всі чинники, які створювали й визначали смак, тонкість сприймання. Проте " Зачарована Десна " з'явилася лише в 1955 р., за рік до його смерті.

# data[].attributes.attachment_link.title
Історія написання кіноповісті "Зачарована Десна" / Бібліотека Української Літератури - UkrClassic.com.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Над кіноповістю " Зачарована Десна " О. Довженко почав працювати, як свідчать записи в чорнових матеріалах, 5 квітня 1942 р. У листі до матері та сестри від 9 листопада 1946 р.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Детальний Аналіз

"Зачарована Десна" О. Довженко

" Зачарована Десна " аналіз твору - тема, ідея, жанр, сюжет, композиція, герої, проблематика та інші питання розкриті в цій статті.

Рід літератури "Зачарована Десна": епос.

Жанр "Зачарована Десна": кіноповість ("автобіографічне кінооповідання"),

Тема "Зачарована Десна": спогади письменника про своє дитинство, про кровний зв'язок з народом і рідною землею.

Ідея "Зачарована Десна": з'ясування основних факторів формування людської особистості, духовного джерела справжнього таланту, ролі праці в житті людини, оспівування краси природи, рідного краю, людей праці.

Герої "Зачарована Десна": малий Сашко (у новелах) і Олександр Довженко (в авторських відступах); мати Одарка Єрмолаївна, батько Петро Семенович, дід Семен, прабаба Марусина. особливість повісті в тому, що в ній оповідачем є сам автор, який виступає у двох іпостасях: як автор - зрілий митець Олександр Довженко - і як герой твору - маленький Сашко. Сюжету як такого немає. Натомість є певна дво- плановість: основна сюжетна лінія - це новели про дитинство Сашка (його враження, захоплення довкіллям); другий план - ліричні відступи зрілого майстра (філософське осмислення художньої творчості, краси людської праці, природи, людини). Отож розповідь має двоплановий характер: перший план- це своєрідне поетичне відтворення світу у свідомості дитини; другий - філософські роздуми зрілої людини-митця про сенс людського буття, роль дитинства у формуванні особистості.

Композиційно-стильові особливості "Зачарована Десна": Особливістю кіноповісті "Зачарована Десна" можна вважати відсутність чіткого сюжету, однак це не перешкоджає читати твір з неослабною увагою. Для втілення художнього задуму автор звертався до випробуваних часом джерел - фольклору і класичної літератури. Письменник запозичує з фольклору принцип "нанизування мотивів, використання ліричних і публіцистичних відступів, традиційних зачинів і закінчень, обрамлення, поетичної антитези і зіставлення, ретардацій" (ретардація - штучне уповільнення дії з метою звернути увагу читача на дану подію, епізод, думку).

Композиція кіноповісті "Зачарована Десна" являє собою органічне поєднання ліричних і філософських роздумів літнього Довженка з романтичним, чистим поглядом малого Сашка.

У творі можна виділити окремі новели ("Город", "Хата", "Смерть братів", "Смерть баби", "Повінь", "Сінокіс", "Коні", "До школи"), ліричні й публіцистичні відступи. Але твір є цілісним: це суцільний потік думок, спогадів, що напливають одні на одні, та зображення умов, у яких формувався світогляд майбутнього митця (побут, оточення).

Особливості композиції "Зачарованої Десни" зумовлені ще й жанром твору-- кіноповість. Звідси й фрагментарність, швидка зміна "кадрів", планів, яка не впливає на цілісне сприйняття ліричної, сповненої тонкого гумору авторської сповіді. Сам О. Довженко як кіносценарист уважав, що сценарій (а кіноповість "Зачарована Десна" є одночасно сценарієм до однойменного фільму) треба писати двома руками: в одній тримати маленький тонкий пензлик для виписування дрібних деталей, а в другій - великий пензель створення описів стокілометрових обширів, пристрастей, масових сцен.

Для стилю "Зачарованої Десни", на думку багатьох критиків, характерне поєднання лірико-романтичного оповідального тону, публіцистичного пафосу, побутово-ліричної оповіді, іронічно-сатиричних моментів.

Проблематика "Зачарована Десна":

Примітки: "Зачарована Десна" - автобіографічний твір, спогади письменника про дитинство, перші кроки пізнання життя, про "перші радощі, і вболівання, і чари перших захоплень дитячих...", про діда Семена і прадіда Тараса, прабабу, матір і батька, коваля діда Захарка, дядька Самійла - неперевершеного косаря. Спогади ці час од часу переростають в авторські роздуми -- про "тяжкі кайдани неписьменності й несвободи", інші лиха та страждання людей праці й разом з тим - багатство їхніх душ, внутрішню культуру думок і почуттів, їхній смак, їхню вроджену готовність до "найвищого і тонкого".

У кіноповісті О. Довженко поетично формулює творче кредо митця: "Митці покликані народом для того, щоб показувати світові насамперед, що життя прекрасне... Бачити зорі навіть у буденних калюжах на життєвих шляхах". "Зачарована Десна" є лебединою піснею автора.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
зачарована десна

# data[].attributes.attachment_link.title
Детальний Аналіз "Зачарована Десна" О. Довженко

# data[].attributes.attachment_link.description
" Зачарована Десна " аналіз твору - тема, ідея, жанр, сюжет, композиція, герої, проблематика та інші питання розкриті в цій статті. Рід літератури "Зачарована Десна": епос. Жанр "Зачарована Десна": кіноповість ("автобіографічне кінооповідання"), Тема "Зачарована Десна": спогади письменника про своє дитинство, про кровний зв'язок з народом і рідною землею.

# data[].attributes.headline
Паспорт твору

# data[].attributes.subject
Паспорт твору

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Зачарована Десна" твір, який дає можливість дізнатися про дитинство Довженка. Аналіз твору "Зачарована Десна" допоможе скласти літературний паспорт твору, визначити який жанр, тема, ідея, сюжет, композиція, хто головні герої.

"Зачарована Десна" аналіз твору (паспорт)

Автор: Олександр Довженко

Рік написання: 1956

Жанр: автобіографічна кіноповість ("автобіографічне кінооповідання")

Рід літератури - епос

Тема: щира сповідь письменника про дитинство, сповнене радощів і смутку, як джерело його духовності й мистецького таланту.

Ідея: заклик любити життя, цінувати й берегти все те прекрасне, що робить людину духовно багатою і щасливою.

"Зачарована Десна" де відбуваються події? Довженко розповідає про своє дитинство у рідному селі на Чернігівщині.
Головні герої "Зачарована Десна":

два ліричні герої - малий Сашко (у новелах) і Олександр Довженко (в авторських відступах);

Петро Семенович (батько);

Одарка Єрмолаївна (мати);

прабабуся Марусина;

дід Семен;

прадід Тарас;

дядько Самійло.

брати Сашка: Лаврін, Сергій, Василько й Іван;

дід Захарко;

учитель Леонтій Опанасенко тощо.

Композиція: твір умовно можна поділити на новели "Город", "Хата", "Смерть братів", "Смерть баби", "Повінь", "Сінокіс", "Коні", "До школи" плюс ліричні та публіцистичні відступи.
Проблематика "Зачарована Десна":

Природа і людина

Шлях народу та людини до щастя

Прекрасне й потворне в житті

Покликання, сутність людини

Роль праці в житті людини

Добро і зло

Життя і смерть

Особливості твору "Зачарована Десна":

Наявність двох ліричних героїв

Фрагментарність, швидка зміна "кадрів"

Народний гумор

Вживання різноманітних художніх засобів

У творі немає чіткої сюжетної лінії. Оповідь раз у раз переривається авторським коментарем, філософськими роздумами, ліричними відступами. Та й самі епізоди з життя малого Сашка подаються не за хронологією, а нібито хаотично, за плином спогадів посивілого автора.

Твір не має чіткого сюжету з послідовним розвитком подій - сюжет двоплановий: основна сюжетна лінія - це ніби окремі новели (дитинство Сашка, його враження, сцени захоплення навколишнім світом), другий план - ліричні відступи зрілого майстра слова (філософське осмислення художньої творчості, краси людської праці, природи й людини).

" У цьому нарисі автобіографічного кінооповідання автор поспішає зробити відразу деякі визнання: в його реальний повсякденний світ, що не день частіше починають вриватися спогади ".

1) Опис городу. " До чого ж гарно й весело було на нашому городі".

2) Мати, дід Семен, прабаба Марусина.

3) Маленький Сашко повиривав моркву.

4) Поновлення втраченої святості, шанування дорослих людей Захарко.

5) Сашко в човні.

" Як неприємно, коли баба клене, або коли довго йде дощ і не вщухає. Неприємно, коли п'явка впивається в жижку... Неприємно дивитися на великий вогонь, а от на малий - приємно. Приємно знайти в трав пташине кубло..."
"Але більш за все на світі любив я музику. Коли б спитав мене хто-небудь, яку музику я любив у ранньому дитинстві, який інструмент, яких музик, я б сказав, що більш за все я любив слухати клепання коси".
6) Одночасна раптова смерть чотирьох братів.

7) Опис батька.
"Багато я бачив гарних людей, ну такого, як батько не бачив. Одне, що в батька було некрасиве, - одяг. З нього можна було писати лицарів, богів, апостолів"
8) Народження сестри і смреть прабаби в один день.
"Закрились всевидящі вічки, ущухла народна пристрасна її творчість".
9) Старці у дворі.
"Мати боялась і ненавиділа старців, але подавала їм завжди щедро. Вона іула гонориста, і їй дуже хотілось, аби хоч сліпі вважали її за багату". Батько ненавидів всякий нестаток. Навіть слово „бідність" ніколи не вживав до своєї особи. Замість „моя бідність" міг сказати „моє багатство наприклад: „Моє багатство не дозволяє купити мені нові чоботи".
10) Повінь на Великдень.
"Жили ми в повній гармонії з силами природи... Як ми з батьком рятували людей, про це можна написати цілу книгу". "Ярема Бобир, наш родич по дідовому коліну, знав прикмети до всіх природних явищ. Особливо вірив у мишей".
11) Про село.
"Загинуло й щезло геть з лиця землі моє село не від води, а від вогню. Горів і я тоді у тім вогні, загибав усіма смертями людськими, звірячими, рослинними.. "
12) Про призначення митця.

13) Косовиця.
"Я не оглядаюсь. Коло хати мати-зозуля кує мені розлуку. Довго-довго не один десяток років буде проводжати мене мати, дивлячись крізь сльози на доргоу, довго хреститиме мені слід і стоятиме з молитвами на зорях вечірніх".
14) Бійки на косовиці (реальні й уявні). Зустріч з "руськими" людьми. Батько Сашкові про національну належність (ми мужики, хахли).

" Погодою у нас на сінокосі років з півтораста завідувала ворона".

15) Лев на березі Десни.

16) Про домашніх тварин: пес Пірат, один кінь Мурайи другий Тягнибіда. Уявна розмова коней.

17) Колядники в хаті.
"Молодець Сашечко та по торгу ходив..."
18) Сашко з батьком у вчителя Леонтія Созоновича Опанасенка (старий, нервовий, сердитий).
"Не развитий!" - промовив нерозумний учитель"
19) Ліричний відступ.

" Ні. Я не приверженець ні старого села, ні старих людей, ні старовини в цілому. Я син свого часу і весь належу сучасникам своїм". Сучасне завжли на попозі з минулого в майбутнє. Чому ж я мушу зневажати все минуле? Невже для того, щоб навчити онуків ненавидіти колись дороге й святе моє сучасне, що стане для них колись минулим у велику добу комунізму!"
"Далека красо моя! Щасливий я, що народився на твоєму березі, що пив у незабутні роки твою м'яку, веселу, сиву воду..."
Олександр Довженко "Зачарована Десна" аудіокнига

# data[].attributes.attachment_link.title
"Зачарована Десна" АНАЛІЗ (паспорт твору) - О. Довженко

# data[].attributes.attachment_link.description
"Зачарована Десна" твір, який дає можливість дізнатися про дитинство Довженка. Аналіз твору "Зачарована Десна" допоможе скласти літературний паспорт твору, визначити який жанр, тема, ідея, сюжет, композиція, хто головні герої. Автор: Олександр Довженко Рік написання: 1956 Жанр: автобіографічна кіноповість ("автобіографічне кінооповідання") Рід літератури - епос Тема: щира сповідь письменника про дитинство, сповнене радощів і смутку, як джерело його духовності й мистецького таланту.

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр Довженко – тести ЗНО – завдання з української літератури – сайт ЗНО.Освіта.UA

# data[].attributes.attachment_link.description
Завдання та тести з теми ”Олександр Довженко” зовнішнього незалежного оцінювання (ЗНО) з української літератури. Завдання та тести з твору «Зачарована Десна».

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Аудіокнига.UA

# data[].attributes.attachment_link.title
О.П. Довженко. Зачарована Десна [Підготовка до ЗНО з української літератури]

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Михайло Хоменко

# data[].attributes.attachment_link.title
Худ. Фильм "Зачарованная Десна".

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Українська Література

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр Довженко - Зачарована Десна (1956) АУДІОКНИГА ПОВНІСТЮ

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Кіноповість "Зачарована Десна" - надзвичайно цікава і пізнавальна. А читати її - легко і навіть весело. Все завдяки майстерно зображеним персонажам, на який Олександр Довженко зосередив неабияку увагу. Всі вони детально описані і кожен має свою неповторну родзинку.
Ми вибрали основні цитати, які їх якнайкраще характеризують. Сподіваємося, наш матеріал допоможе вам ґрунтовніше ознайомитися з цими образами і точно пригадати їх на тестуванні.

Сашко (головний герой)

"Фактично, святим був на всю хату один я. I от скiнчилася моя святiсть. Не треба було чiпати моркви. Хай би собi росла. А тепер я грiшний".

"Але бiльше за все на свiтi любив я музику. Коли б спитав мене хто-небудь, яку я музику любив у ранньому дитинствi, який iнструмент, яких музик, я б сказав, що бiльш за все я любив слухати клепання коси".

"Бiльш за все чомусь любив я моркву".

Дід Семен

"На погребнi любив спати дiд".

" У нас був дiд дуже схожий на бога. Коли я молився богу, я завжди бачив на покутi портрет дiда в старих срiбнофольгових шатах, а сам дiд лежав на печi i тихо кашляв, слухаючи своїх молитов".

"Образ святого Миколая також був схожий на дiда, особливо коли дiд часом пiдстригав собi бороду i випивав перед обiдом чарку горiлки з перцем, i мати не лаялась".

"Вiн був високий i худий, i чоло в нього високе, хвилясте довге волосся сиве, а борода бiла. I була в нього велика грижа ще з молодих чумацьких лiт. Пахнув дiд теплою землею i трохи млином. Вiн був письменний по-церковному i в недiлю любив урочисто читати псалтир. Нi дiд, нi ми не розумiли прочитаного, i це завжди хвилювало нас, як дивна таємниця, що надавала прочитаному особливого, небуденного смислу".

"Любив дiд гарну бесiду й добре слово. Часом по дорозi на луг, коли хто питав у нього дорогу на Борзну чи на Батурин, вiн довго стояв посеред шляху i, махаючи пужалном, гукав услiд подорожньому: "Прямо, та й прямо, та й прямо, та й нiкуди ж не звертайте!.. Добра людина поїхала, дай їй бог здоров'я".

"Вiн був наш добрий дух лугу i риби. Гриби й ягоди збирав вiн у лiсi краще за нас усiх i розмовляв з кiньми, з телятами, з травами, з старою грушею i дубом - з усiм живим, що росло i рухалось навколо".

"Бiльш за все на свiтi любив дiд сонце. Вiн прожив пiд сонцем коло ста лiт, нiколи не ховаючись у холодок. Так пiд сонцем на погребнi, коло яблунi, вiн i помер, коли прийшов його час".

"Дiд любив кашляти. Кашляв вiн часом так довго й гучно, що скiльки ми не старалися, нiхто не мiг його як слiд передражнити. Його кашель чув увесь куток. Старi люди по дiдовому кашлю вгадували навiть погоду".

Баба Марусина

"Вона проклинала все, що попадалось їй на очi, - свиней, курей, поросят, щоб не скугикали, Пiрата, щоб не гавкав i не гидив, дiтей, сусiдiв. Кота вона проклинала щодня по два-три рази так, що вiн трохи згодом був якось захворiв i здох дес у тютюнi".

"Вона була малесенька й така прудка, i очi мала такi видющi й гострi, що сховатись од неї не могло нiщо свiтi. Їй можна було по три днi не давати їсти. Але без прокльонiв вона не могла прожити й дня. Вони були її духовною їжею. Вони лились з її вуст невпинним потоком, як вiршi з натхненного поета, з найменшого приводу. У неї тодi блищали очi й червонiли щоки. Це була творчiсть її палкої, темної, престарiлої душi".

Одарка Єрмолаївна (мати Сашка)

"Нiчого в свiтi так я не люблю, як саджати що-небудь у землю, щоб проiзростало. Коли вилiзає з землi всяка рослиночка, ото менi радість".

"мати крадькома таки знищила псалтир. Вона спалила його в печi по одному листочку, боячись палити зразу весь, щоб вiн часом не вибухнув i не рознiс печi".

"Мати клялася, що коли вона, бувши ще дiвкою, спала в коморi, святий Юрiй раз з'явився їй у снi в бiлих ризах, на бiлому конi, з довгим списом".

" Мати об'явила себе ворожкою i почала лiкувати людей вiд зубiв, пристрiту й переляку, хоч i сама хворiла".

"Я не оглядаюсь. Коло хати мати-зозуля кує менi розлуку. Довго-довго, не один десяток рокiв буде проводжати мене мати, дивлячись крiзь сльози на дорогу, довго хреститиме менi слiд i стоятиме з молитвами на зорях вечiрнiх i ранiшнiх, щоб не взяла мене нi куля, нi шабля, нi наклеп лихий".

Петро Семенович (батько)

"Багато бачив я гарних людей, але такого, як батько, не бачив. Голова в нього була темноволоса, велика i великi розумнi сiрi очi, тiльки в очах чомусь завжди було повно смутку: тяжкi кайдани неписьменностi i несвободи. Весь в полонi у сумного i весь в той же час з якоюсь внутрiшньою високою культурою думок i почуттiв".

"Скiльки вiн землi виорав, скiльки хлiба накосив! Як вправно робив, який був дужий i чистий. Тiло бiле, без єдиної точечки, волосся блискуче, хвилясте, руки широкi, щедрi. Як гарно ложку нiс до рота, пiдтримуючи знизу скоринкою хлiба, щоб не покрапать рядно над самою Десною на травi. Жарт любив, точене, влучне слово. Такт розумiв i шанобливiсть. Зневажав начальство i царя".

"Одне, що в батька було некрасиве, - одяг. Ну такий носив одяг негарний, такий безбарвний, убогий! Неначе нелюди зухвалi, аби зневажити образ людини, античну статую укрили брудом i лахмiттям. Iде було з шинку додому, плете ногами, дивлячись у землю в темнiм смутку, аж плакать хотiлось менi, сховавшись в малинi з Пiратом. I все одно був красивий, - стiльки крилося в нього багатства. Косив вiн чи сiяв, гукав на матiр чи на дiда, чи посмiхався до дiтей, чи бив коня, чи самого нещадно били полiцаї, - однаково. I коли вiн, покинутий всiма на свiтi вiсiмдесятилiтнiй старик, стояв на майданах безпритульний у фашистськiй неволi i люди вже за старця його мали, подаючи йому копiйки, вiн i тодi був прекрасний".

"З нього можна було писати лицарiв, богiв, апостолiв, великих учених чи сiятелiв, - вiн годивсь на все. Багато наробив вiн хлiба, багатьох нагодував, урятував од води, багато землi переорав, поки не звiльнився вiд свого смутку".

Самійло-Косар

"Дядько Самiйло не був нi професором, нi лiкарем, нi iнженером. Не був вiн, як уже можна догадатись по одному його iменi i по тому, що тут писалось, нi суддею, нi справником, нi попом. Вiн нездатний був на високi посади. Вiн навiть не був добрим хлiборобом. Вiн вважавсь поганим хлiборобом. Його розумових здiбностей не вистачало на сю складну i мудру професiю".

"Але, як i кожна майже людина, вiн мав свiй талант i знайшов себе в ньому. Вiн був косар. Вiн був такий великий косар, що сусiди забули навiть його прiзвище i звали його Самiйло-косар, а то й просто Косар. Орудував вiн косою, як добрий маляр пензлем, - легко i вправно. Коли б його пустили з косою просто, вiн обкосив би всю земну кулю, аби тiльки була добра трава та хлiб i каша".

Тихон

"У Тихона одна нога не була в злагодi з другою. Вона була значно коротшою, тоненькою i не розгиналася навiть у снi. Внаслiдок такої дiалектики природи всi качки, нирцi, курочки, чайки, все наше птаство впiзнавало його ще здалека i ховалось у ситняк або у воду, пiд латаття. Так чином навiть крива нога i та часом служила гармонiї природи, її рiвновазi".

# data[].attributes.attachment_link.title
Цитатна характеристика образів кіноповісті "Зачарована Десна"

# data[].attributes.attachment_link.description
Кіноповість "Зачарована Десна" - надзвичайно цікава і пізнавальна. А читати її - легко і навіть весело. Все завдяки майстерно зображеним персонажам, на який Олександр Довженко зосередив неабияку увагу. Всі вони детально описані і кожен має свою неповторну родзинку. Ми вибрали основні цитати, які їх якнайкраще характеризують.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Українська література в школі

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Аналіз художніх творів з української літератури - В. А. Мелешко 2014

Всі публікації щодо:
Довженко Олександр

"Зачарована Десна" (1955) - це спогади про дитинство, які автор передає методом монтажу кадрів-епізодів, тобто фрагментарно показує те, що зберегла пам'ять. Довженко і в цьому творі використав характерні для кінематографа прийоми.

Про задум твору письменник повідомляв у щоденнику: 5 квітня 1942 року він занотував, що розпочав роботу над спогадами "про дитинство, про хату, про діда..".

За жанром "Зачарована Десна" - лірична автобіографічна поема з елементами кінематографії. (Сам автор називав "Зачаровану Десну" автобіографічним кінооповіданням.)

Тематика твору - обсяжна: тема дитячих мрій, зв'язку між людиною та природою, життя селянської родини в наддеснянському, краси хліборобської праці тощо. Але центральна тема - показ витоків вміння бачити та сприймати світ по-особливому, що й спонукало появу людини-митця, прагнення усвідомити "свою природу на ранній досвітній зорі, коло самих її первісних джерел" (О. Довженко).

Ідея твору синтезована у філософській думці: "сучасне завжди на дорозі з минулого в майбутнє", отже, життя "прекрасне, само по собі воно є найбільшим і найвеличнішим з усіх мислимих благ" (О. Довженко).

Своєрідність композиції: І. В її основу покладено багатоплановість оповіді: 1) пригоди головного героя Сашка в дитинстві; 2) авторські роздуми про героїв, час, природу, працю; 3) картини життя селян-наддеснянців, українські народні звичаї, вірування. II. Поєднання реальних картин буття і фантастичного світу уявлень малого Сашка. III. Відсутність чіткого сюжету; твір складається з новел-спогадів і новел-роздумів. IV. Наявність авторських відступів; оповідь ведеться від першої особи.

Персонажі "Зачарованої Десни" - це ті, хто становив мікросвіт Сашка, насамперед його родина:

- прабаба Марусина "була маленька й така прудка і очі мала такі видющі й гострі"; понад усе любила прокльони - "вони лились з її вуст потоком, як вірші з натхненного поета";

- дід Семен "любив... гарну бесіду й добре слово" і "був... дуже схожий на бога"; а ще "був високий і худий, і чоло в нього високе. Пахнув... теплою землею і трохи млином", "любив кашляти. Старі люди по дідовому кашлю вгадували навіть погоду";

- батько: "Скільки він землі виорав, скільки хліба накосив! Як вправно робив, який був дужий і чистий". З нього "можна було писати лицарів, богів, апостолів, великих учених чи сіятелів, - він годився на все";

- мати. Вона "любила проказувати": "Нічого в світі так я не люблю, як саджати що-небудь у землю, щоб проізростало. Коли вилізає саме з землі всяка росиночка, ото мені радість...";

- брати "Лаврін, Сергій, Василько й Іван", які "пожили... щось недовго, бо рано, казали, почали співати. І де вони переймали пісні, і хто їх учив? Ніхто не вчив". Усі четверо "померли від пошесті зразу ...в один день".

З-поміж односельців виокремлено дядька Самійла, який "не був ні професором, ні лікарем, ні інженером. Він був косарем", який "орудував... косою, як добрий маляр пензлем, - легко і вправно. Коли б його пустити з косою просто, він обкосив би всю земну кулю, аби тільки була добра трава, хліб і каша".

Головний герой твору "роздвоюється: це білоголовий Сашко, що босоногий бігає по золотих висипах Десни, і сивочолий, уславлений режисер, який силою свого таланту розгортає перед своїм духовним зором і читачами картини свого далекого дитинства" (Ю. Солод).

Малий Сашко - добрий, чуйний, закоханий у рідну природу, спостережливий, мрійливий, має багату уяву.

У центрі твору художній образ річки Десни, яка переростає у символ дитинства, самого життя "все вже розтануло в далекім мареві часу, як сон, і потонуло. Одна лише Десна зосталася нетлінною у стомленій уяві. Свята, чиста ріка моїх дитячих незабутніх літ і мрій.

Нема тепер уже таких річок, як ти була колись, Десно, нема. Нема ні таємниць на річках, ні спокою. Ясно скрізь.

Благословенна будь, моя незаймана дівице Десно, що, згадуючи тебе вже много літ, я завжди добрішав, почував себе невичерпно багатим і щедрим. Так багато дала ти мені подарунків на все життя.

Далека красо моя! Щасливий я, що народився на твоєму березі, що пив у незабутні роки твою м'яку, веселу, сиву воду, ходив босий по твоїх казкових висипах, слухав рибальських розмов на твоїх човнах і казання старих про давнину, що лічив у тобі зорі на перекинутому небі, що й досі, дивлячись часом униз, не втратив щастя бачити оті зорі навіть у буденних калюжах на життєвих шляхах".

І в "Україні в огні", і в "Зачарованій Десні" Довженко творить неперевершений образ України та роду як її основи.

Поміркуймо з науковцями

Історія літератури знає чимало автобіографічних творів письменників про своє дитинство, життєві шляхи, виховання почуттів, становлення світогляду. Олександр Довженко зробив у цей фонд вагомий внесок. Його останній твір - "Зачарована Десна" - це велична поема у прозі про народження великого митця,- гімн рідному українському народові.

Т. Дудіна

﻿На нашому каналі стартував марафон підготовки до ЗНО з української літератури. В рамках якого ми кожного дня будем викладати відео з новим твором. Підписуйтесь на наш канал та приєднуйтесь до марафону.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Зачарована Десна" - Олександр Довженко (1894-1956) - Новітня українська література (ХХ-ХХІ століття)

# data[].attributes.attachment_link.description
У книзі подано інформацію про особливості літературно-мистецького життя кожного періоду, біографічні відомості про майстрів слова, ґрунтовний аналіз усіх творів, передбачених шкільною програмою, тлумачення теоретико-літературних понять, скорочений зміст творів та розкрито характери головних героїв - Аналіз художніх творів з української літератури - "Зачарована Десна" - Олександр Довженко (1894-1956) - Новітня українська література (ХХ-ХХІ століття)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Великий талант, яким володів Олександр Довженко, часом трапляється раз на сто років. Його письменницька і кінематографічна діяльність залишиться не лише в українській культурній історії, але й у світовій культурі. Майстерність його фільмів, боротьба проти режиму і оспівування українства назавжди відзначили Олександра Довженка як неповторного громадянина. Дізнайтеся про нього більше.

Олександр Довженко народився 10 вересня 1894 р. в с. В'юнище (тепер м. Сосниці Чернігівської області) в селянській родині.

Навчався в Сосницькому чотирикласному училищі, був відмінником, потім у Глухівському учительському інституті. Протягом 1914-1917 pp. Олександр викладав фізику, природознавство, географію, історію та гімнастику в 2-му Житомирському змішаному вищому початковому училищі, дуже багато читав, брав участь у виставах, малював, організував український етнографічний хор в одному з ближчих до Глухова сіл.

У 1917р. О. Довженко перейшов на вчительську роботу до Києва і вступив на економічний факультет Комерційного інституту, був головою громади інституту.

У 1920 р. він брав активну участь у суспільно-політичному житті країни: як більшовик боровся проти білополяків у житомирському та київському підпіллі. О. Довженко в 1921 р. працював завідувачем загальним відділом при українському посольстві у Варшаві. Наступного року - в Німеччині на посаді секретаря консульського відділу торгового представництва УНР Тут він вступив до приватної художньої майстерні й одночасно відвідував лекції в берлінській Академічній вищій школі образотворчого мистецтва.

У 1923 р. повернувся до Харкова й незабаром став відомим як художник-ілюстратор "Вістей", автор політичних карикатур, який підписувався псевдонімом "Сашко".

О. Довженко належав до літературних організацій "Гарт" та "ВАПЛІТЕ". Протягом 1926-1933 pp. він працював на Одеській кінофабриці та Київській студії художніх фільмів.

У 1930 р. О. Довженко зняв картину "Земля", яка вивела українське мистецтво на широкі міжнародні обшири й принесла митцю світову славу. Цього ж року разом зі своєю дружиною і надалі режисером усіх його фільмів Ю. Солнцєвою митець виїжджає в тривале закордонне відрядження. Він відвідав Берлін, Гамбург, Прагу, Париж, Лондон, демонструючи "Землю", "Звенигору", "Арсенал", виступав перед журналістами, кіномитцями й кінокритиками, виголосив кілька доповідей про нову кінематографію.

У 30-х роках Олександр Довженко постав як самобутній кінорежисер, фундатор поетичного кіно, визнаний світом митець. Чарлі Чаплін зазначав: "Слов'янство поки що дало світові в кінематографії одного великого митця, мислителя і поета - Олександра Довженка".

У 1932р. Довженко зняв перший звуковий фільм "Іван" і був запрошений до кіностудії "Мосфільм". Конфлікти Довженка на Київській студії, особливо після постановки фільму "Іван", загострювалися. Тому митець прийняв рішення виїхати до Москви і з 1933р. працював на "Мосфільмі".

У 1935 р. Довженка нагороджують орденом Леніна, а восени того ж року на екранах з'явився "оптимістичний" "Аероград". У 1939р. вийшов на екрани "Щорс" (поставлений на Київській кіностудії). Фільм швидко став популярним, глядачеві подобались подані з гумором колоритні народні, національні характери, особливо Боженка, Трояна, Чижа...

Протягом 1941-г 1945 pp. О. Довженко створив низку новел: "Ніч перед боєм", "Мати", "Стій, смерть, зупинись", "Хата", "Тризна" та інші. Епосом війни називають кіноповість "Україна в огні" (1943). Цей твір був Сталіним заборонений, а Довженку не було дозволено повертатись в Україну.

За "ідеологічно правильний" фільм "Мічурін" митець у 1949 р. одержав Державну премію, яка означала офіційну його реабілітацію після "України в огні". Протягом 1949-1956 pp. Довженко викладав у ВДІКу (Всесоюзному Державному інституті кінематографії), ставши професором цього навчального закладу.

У 1956 р. у березневому номері журналу "Дніпро" була опублікована "Зачарована Десна", з цього приводу Довженко дуже радів. У цей час була завершена й "Поема про море". У листопаді розпочались зйомки однойменного кінофільму.

А 25 листопада Олександр Довженко раптово помер. У 1957 р. з'явилася друком збірка повістей митця "Зачарована Десна", від якої фактично почався "відлік" письменницької слави. На всесвітній виставці в Брюсселі в 1958 р. 117 відомих кінознавців і кінокритиків із 20 країн, добираючи 12 найкращих фільмів усіх часів і народів, назвали і "Землю" О. Довженка...

За своє творче життя О. Довженко поставив 14 ігрових і документальних фільмів, написав 15 літературних сценаріїв і кіноповістей, дві п'єси, автобіографічну повість, понад 20 оповідань і новел, ряд публіцистичних статей і теоретичних праць, присвячених питанням кіномистецтва.

Його кінопоеми "Звенигора" 11928) та "Арсенал" (1929), кіноповість "Земля" (1930) були визнані світовою кінокритикою шедеврами світового кінематографа, а Довженко - першим поетом кіно. Низку кіноповістей О. Довженка було екранізовано після його смерті: "Повість полум'яних літ" (1944, 1961), "Поема про море" (1956, 1958), "Зачарована Десна" (1956, 1957).

Вражаючими документами доби є "Щоденники" О. Довженка, а шедевром його творчості - "Зачарована Десна". У преамбулі до кіноповісті письменник пояснив причину її написання "довгою розлукою з землею батьків" і бажанням "усвідомити свою природу на ранній досвітній зорі коло самих її первісних джерел".

У кіноповісті "Зачарована Десна" вабили до себе народні, виразно національні характери, про які потім говорили не інакше, як про "довженківські", і щирий, всепроникаючий ліризм, тоді такою мірою ще не властивий, мабуть, жодному радянському творові, надто, якщо говорити про діапазон його тембрів - від найтрепетнішого, найпоетичнішого піаніссімо до громоподібного, набатного, спрямованого на глобальні болі й проблеми ( "Горів і я тоді у тім вогні, загибав усіма смертями людськими, звірячими, рослинними: палав, як дерево чи церква, гойдавсь на шибеницях, розлітався прахом і димом од вибухів катастрофічних, 3 м'язів моїх і потрощених кісток варили мило в Західній Європі в середині двадцятого століття. Шкіра моя йшла на палітурки і абажури для ламп, валялась на дорогах війни, виутюжена важкими танками останньої війни людства"),- і філософське, синівське осмислення й виявлення рис свого роду й народу, його духовних джерел.

"Зачарована Десна" - автобіографічний твір, спогади письменника про дитинство, перші кроки пізнання життя, про "перші радощі, і вболівання, і чари перших захоплень дитячих...", про діда і прадіда Тараса, прабабу, матір і батька, коваля діда Захарка, дядька Самійла - неперевершеного косаря. Спогади ці час од часу переростають у авторські роздуми - про "тяжкі кайдани неписьменності і несвободи", інші лиха й страждання трудових людей України і разом з тим - багатство їхніх душ, моральне здоров'я, внутрішню культуру думок і почуттів, їхній смак, їхню вроджену готовність до "найвищого і тонкого", про війнуч спалене фашистами село, про ставлення до минулого: відомий авторський монолог, який починається словами: "Я син свого часу і весь належу сучасникам своїм. Коли ж обертаюсь я часом до криниці, з якої' пив колись воду..." і в якому висловлено знамениту формулу: "Сучасне завжди на дорозі з минулого в майбутнє".

Письменник прекрасно знав духовний світ селянина, народний побут, звичаї, його психологію. Можна сказати, що "Зачарована Десна" - своєрідна енциклопедія сільського життя України кінця XIX і початку XX століть. Над повістю О. Довженко продовжував працювати до 1955 року. Якого великого значення надавав він цьому творові, підтверджує такий факт: в архіві письменника зберігається чотири варіанти рукопису українською мовою. Власноруч він здійснив і переклад твору російською мовою.

За повістю "Зачарована Десна" 1964 року режисер Ю. Солнцева поставила однойменний фільм. Досить плідним періодом у творчості письменника була Велика Вітчизняна війна. Тільки протягом 1942-1943 років ним було створено 18 статей, 10 оповідань, п'єса і кіноповість. Під безпосереднім враженням баченого й пережитого на фронті О. Довженко приступає до роботи над кіноповістю "Україна в огні". Почав писати з кінця, потім повернувся до мирних днів.

Принцип ретроспективного зіставлення подій визначив і сюжет, і композицію твору: трагедія війни надовго розлучає членів родини колгоспника Запорожця, які уособлюють весь український народ, зганьблений, розтоптаний окупантами. Довженко поспішав, бо реально вже бачив майбутній фільм. Він хотів розказати "правду про народ і його біду", про палаючу в огненному кільці між двох імперій Україну.

У творі не було піднесеного пафосу, оспівування тріумфального рyxy Червоної Армії, жодного слова він не сказав і про Сталіна. Його повість стала криком болю, першим гострим, вразливим сприйманням фашистської навали. Довженко не оминав гострих проблем, устами героїв запитував самого вождя, як же сталося, що не "б'ємо ворога на його території" і цілий народ український - віддано на заклання.

Ясна річ, кіноповість "не сподобалася Сталіну, і він її заборонив для друку і для постановки... "...мені важко од свідомості,- записував у щоденнику О. Довженко,- що "Україна в огні" - це правда. Але Сталін думав по-іншому. У січні 1944р. скликали навіть спеціальне засідання політбюро ЦК ВКП (б), на якому було затавровано Довженка "як куркульського підспівувача, ворожого політиці партії - та інтересам українського й усього радянського народу". Письменника вивели зі складу комітетів і редколегій, звільнили з посади художнього керівника Київської кіностудії і назавжди вислали з України.

Тільки 1966 року кіноповість уперше надрукували, щоправда, з багатьма цензурними купюрами. Багато хто з дослідників Довженка звертає увагу на те, що його оповідання, кіноповісті мають внутрішню єдність, значно більшу, ніж звичайна спільність у творах, написаних тим самим письменником,- це й справді ніби одна книга про час і народ. її прологом по праву може вважатися "Зачарована Десна", а вивершенням - "Поема про море", перейнята прагненням широкого поетичного синтезу розповідь про сучасність і історію, народ і особистість, працю й красу, схвильовані роздуми про "народну душу" та "виховання почуттів".

Активна мистецька настроєність на сучасність і її проблеми, органічний історизм образного мислення, принципи творення глибоко народних, національно своєрідних характерів, поєднання високого романтичного злету думки з проникливим аналізом реальної дійсності, переосмислення поетики народної творчості, вільне застосування гіперболізму, гротеску, символіки - ці й багато інших рис Довженкової творчості істотно збагачували пошуки української прози.

Його називали поетом і водночас політиком кіно. Митця порівнювали з Гомером, Шекспіром, Рабле, Гофманом, Бальзаком, Бетховеном, Брехтом. А сам Довженко казав, що свої картини "писав з гарячою любов'ю, щиро. Вони складали найголовніший смисл мого життя". Система, використовуючи цю "гарячу любов", не тільки підносила митця, а й ламала його.

Як один зі знаків тої боротьби Довженка за свою духовну свободу залишився запис в його щоденнику: "Товаришу мій Сталін, коли б Ви були навіть богом, я й тоді не повірив би Вам, що я націоналіст, якого треба плямувати й тримати в чорному тілі. Коли немає ненависті принципової, і зневаги нема, і недоброзичливості ні до одного народу в світі, ні до його долі, ні до його щастя, ні гідності чи добробуту,- невже любов до свого народу є націоналізм? Чи націоналізм в непотуранні глупоті людей чиновних, холодних діляг, чи в невмінні художника стримати сльози, коли народу боляче?..".

# data[].attributes.attachment_link.title
Життєвий і творчий шлях Олександра Довженка

# data[].attributes.attachment_link.description
Великий талант, яким володів Олександр Довженко, часом трапляється раз на сто років. Його письменницька і кінематографічна діяльність залишиться не лише в українській культурній історії, але й у світовій культурі. Майстерність його фільмів, боротьба проти режиму і оспівування українства назавжди відзначили Олександра Довженка як неповторного громадянина. Дізнайтеся про нього більше.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Українська література

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
(1894-1956)

Всі публікації стосовно письменника: Довженко Олександр

Народився Олександр Довженко 10 вересня 1894 року в селянській родині на Чернігівщині, у мальовничому містечку Сосниця. Дитинство його проходило серед казкової природи Придесення, колоритних постатей, житейських трагедій і свят своїх земляків. Пізніше цей побачений, почутий, пережитий у дитинстві світ знайде своє втілення у довженківських фільмах, що золотими літерами впишуться у скарбницю світового кіно. У Сосниці Сашко, як звали його рідні, здобуває початкову освіту.

3 17 років він - студент Глухівського учительського інституту, закінчивши який у 1914 році отримує направлення до Житомира. Вчителювання його тривало до літа 1917 року й включало в себе викладання природознавства й гімнастики, географії й фізики, історії й малювання. Згодом він переїздить на роботу до Києва. Тут він вчителює і вчиться в Київському комерційному інституті на економічному факультеті. Коли ж у Києві відкрилася Академія мистецтв, Довженко стає її слухачем.

У буремне лихоліття 1918- 1920 років Довженко на службі у Червоній Армії. Після визволення Києва від польських інтервентів працює в губернському управлінні народної освіти завідуючим відділом мистецтва. Так тривало до липня 1921 року, коли його, за наказом Наркомату закордонних справ УРСР, було зараховано співробітником цього поважного відомства і направлено на роботу за кордон - спочатку до консульства у Варшаву, а згодом у Берлін. Там він продовжує малювати й студіювати малярство.

У 1923 році О. Довженко повертається в Україну. Доля заносить його до Харкова, на той час столиці України, де він влаштовується на роботу в газету „Вісті", працюючи там карикатуристом та художником-ілюстратором. На тридцять третьому році життя О.Довженка круто змінюється. Він приїжджає до Одеси, де починає працювати режисером на кіностудії. Першою пробою став фільм „Ягідка кохання", що мав комедійний характер, але Олександр Петрович ніколи не зараховував його до свого творчого доробку. Точкою відліку свого кінематографічного життя він справедливо розпочинав зі стрічки „Сумка дипкур'єра", в якій, окрім всього, ще знявся і в ролі кочегара. Мрією О. Довженка було національне кіно, наближення його естетики до народного мистецтва.

У 1928 році він за сто днів знімає фільм „Звенигора" - історію українського народу від сивої давнини до сучасності. „Картину я не зробив, а проспівав, як птах", - казав митець. Наступною роботою О.Довженка стає стрічка „Арсенал", а ще через рік, у 1930 р., на екрани виходить неперевершений шедевр світової кінокласики - „Земля". Цей фільм - гімн життю - було названо серед двадцяти кращих кінострічок усіх часів і народів. Фільм, у якому О. Довженко звернувся до трьох одвічних загальнолюдських тем: життя і смерть, людина і земля, старе і нове - уже знімався на Київській кінофабриці, яку тільки розпочали будувати. У цей час на її території Довженко і закладає свій знаменитий сад.

На початку 1933 року Довженко залишає Київську кінофабрику і переїздить до Москви. Згодом разом із дружиною Ю. Солнцевою та письменником О. Фадєєвим вирушає на Далекий Схід. Мета поїздки - створення сценарію про східні рубежі країни. Результатом творчого відрядження став фільм „Аероград". Напередодні війни працює над фільмом „Щорс", з основною темою - народ у війні. За цю роботу митець був удостоєний Державної премії СРСР.

З початком війни змінюється і життя О. Довженка. Він добровольцем іде на фронт захищати рідну землю. Працює в газетах „Красная Армия", „Красная звезда", „Известия". Пише серію оповідань. У 1943 році на екрани виходить документальний фільм „За нашу Радянську Україну". У травні 1945 року з'являється ще одна стрічка - „Перемога на Правобережній Україні". Після війни О. Довженко знімає документальний фільм про Вірменію „Рідна країна", у 1949 році - стрічку „Мічурін".

На початку п'ятдесятих років великий режисер переважно займається педагогічною та викладацькою роботою в Інституті кінематографії. Пише сценарії та кіноповісті: „Відкриття Антарктиди", „Поема про море", „Повість полум'яних літ", „Зачарована Десна".

Сповнений творчих планів, О. Довженко раптово помирає 25 листопада 1956 року. Йому йшов шістдесят третій рік... Уже після його смерті виходить вибране О. П. Довженка, його дружина Ю. Солнцева дозняла фільми „Поема про море", „Повість полум'яних літ", „Зачарована Десна".

У 1959 році за сценарій фільму „Поема про море" О. П. Довженкові посмертно було присуджено Ленінську премію.
﻿ На нашому каналі стартував марафон підготовки до ЗНО з української літератури. В рамках якого ми кожного дня будем викладати відео з новим твором. Підписуйтесь на наш канал та приєднуйтесь до марафону.

# data[].attributes.attachment_link.title
Довженко Олександр Петрович - Біографія

# data[].attributes.attachment_link.description
(1894-1956) Всі публікації стосовно письменника: Довженко Олександр Народився Олександр Довженко 10 вересня 1894 року в селянській родині на Чернігівщині, у мальовничому містечку Сосниця. Дитинство його проходило серед казкової природи Придесення, колоритних постатей, житейських трагедій і свят своїх земляків. Пізніше цей побачений, почутий, пережитий у дитинстві світ знайде своє втілення у довженківських фільмах, що золотими літерами впишуться у скарбницю світового кіно.