# data[].attributes.body
דו"ח שפורסם בספטמבר 2022 ממליץ על הקמת אתר מורשת או היכל תהילה שבו כל אותם פורשי מערכות הבטחון וארגוניה יוכלו להנות משיתוף המידע שיש בידיהם. במקום המדובר ייאסף חומר רב של הקלטות, מסמכים, רישומי שיחות, צילומים ועוד המוגדרים כמסווגים.

# data[].attributes.body
לעניות דעתי היתה כאן התנהגות לא הולמת מצד מר כהן. אני מבינה את הרצון שלו לפרסם את פועלו והישגיו המכובדים כראש המוסד, אך עליו היה לחשוב בראש ובראשונה על טובת המדינה ובטחונה בעיקר ולא על טובתו האישית. עצם העובדה כי הוא עצמו לא פנה אל הצנזור הראשי בכדי לקבל אישור טרם הריאיון מטילה דופי בהתנהלותו. התופעה של "לפרוש ולספר" היא תופעה מוכרת של רבים היוצאים מתפקידים מסווגים החשים בצורך לספר את סיפורם כדי להנציח אותם ואת תרומתם למדינה. יש למצוא פתרון לסוגיה זו על מנת למנוע הישנות מקרים כאלה בעתיד. אני ממליצה לקרוא את פסק הדין על מנת לחדד את סוגיית ההתנגשות בין שני הכוחות- שמירה על בטחון המדינה מול חופש העיתונות וזכות הציבור לדעת.

# data[].attributes.headline
טענות המשיבים

# data[].attributes.subject
טענות המשיבים

# data[].attributes.body
טענות המשיבים הן כי אין כל עילה לפתיחת חקירה פלילית. האדם המוסמך לקבלת החלטות בדבר מידע שעשוי להיות רגיש וחסוי הוא ראש המוסד. ואם ראש המוסד, שעל שיקול דעתו אנו סומכים, מצא לנכון למסור את המידע, יש להבין מכך כי אין סכנה במסירת מידע זה . פרקליט המדינה והיועץ המשפטי לממשלה הם אלה אשר בחנו את הנתונים והגיעו להחלטה כי אין במקרה הנ"ל עבירה פלילית כלל, ולכן על פי המשיבים, אין מקום לעתירה זו. בנוגע לטענת העותרים כי היה על כהן להגיש בקשה לוועדת השרים, נאמר כי הוראה זו רלוונטית במקרה של חומר כתוב בלבד ולא בריאיון טלוויזיוני כמו במקרה דנן.

# data[].attributes.body
הצנזורה לעיתונות ולתקשורת קיימת עוד טרם הוקמה מדינת ישראל. היא נתמכת בשתי יסודות משפטיים: תקנות ההגנה והחלטות ועדת העורכים. תפקידה להגן על בטחון המדינה. במאה ה21 התנהלו דיונים רבים בדבר נחיצותה של הצנזורה הצבאית ופגיעתה בחופש הביטוי, בחופש המידע ובזכות הציבור לדעת. זכויות אלה הקיימות במדינות דמוקרטיות נמצאות באופן מתמיד במאבק מול הצנזורה.

# data[].attributes.body
יש לציין כי מר כהן לא פנה אל הצנזורה הצבאית טרם הריאיון ל"עובדה" על מנת לקבל את אישורה, אלא מערכת עובדה היא זו אשר גילתה אחריות ועשתה זאת. כלומר, כהן רצה למסור מידע חסוי עוד לפני שידע כי מותר לו למסור אותו.

# data[].attributes.body
אמל;ק מכיל 672 מילים לעומת המסמך המקורי המכיל 5089 מילים.

# data[].attributes.headline
הערות השופטים

# data[].attributes.subject
הערות השופטים

# data[].attributes.body
ניתן היה טרם הגעה לבית המשפט (כאשר העותרים שלחו את פנייתם אל היועץ המשפטי) להציג בפני העותרים את מלוא הטעמים והנימוקים להחלטה לא לפתוח בחקירה נגד יוסי כהן. כך היה ניתן לחסוך את כל ההליך המשפטי.

הערה נוספת, השופטים מודעים לכך שישנה בעייתיות מסוימת במתן הסמכות  לראשי ארגוני הבטחון מצד המחוקק. באמצעות הסמכות הזו הם יכולים להחליט מה מותר ומה אסור. בשורה התחתונה, כל אותם אישים העומדים בראש מוסדות הבטחון הם שלוחי ציבור והמידע אשר נמצא ברשותם שייך לציבור. הם אינם מחזיקים בבעלות על המידע. העובדה כי הוראות הדין הפלילי אינן חלות על ראש המוסד מעוררת קושי רב בבחינת "מי ישמור על השומרים?". יחד עם זאת, אין זה המקרה שלפנינו. היועץ בחן את המקרה, ומצא כי אין פוטנציאל בפגיעה באינטרסים הביטחוניים של המדינה.

# data[].attributes.headline
 דיון והכרעה

# data[].attributes.subject
 דיון והכרעה

# data[].attributes.body
על פי הנחיה מספר 4.1114 ישנם כמה שיקולים בעניין מסירת מידע אסור על ידי עובד ציבור: זהות המוסר. הזהות ידועה ולכן אין בעיה בהקשר של זיהוי אחר התחקות מוסר המידע. בנוסף, ישנו השיקול של זכות הציבור לדעת וחופש העיתונות אשר באים לידי ביטוי במקרה המדובר. שיקול נוסף הוא מידת הפגיעה או פוטנציאל הפגיעה באינטרסים ביטחוניים וציבוריים חיוניים. שיקול זה יכריע בין שני השיקולים שצויינו.

בעניין מסירת המידע, כאמור, החוק מתייחס למסירת מידע על ידי אדם אשר מוסמך לכך כאשר בכוונתו לפגוע בביטחון המדינה. אך זה לא המקרה כאן.

העותרים עצמם אף ציינו בפנייתם ליועץ כי הם מכירים בכך כי הסמכות העליונה לקביעת החומר המפורסם הוא מר כהן. אם כך, אין כאן עבירה על החוק.

בהתחשב בעובדה כי כהן הוא מי שמסר את המידע ובמקרה הוא גם האדם האחראי על ביטחון המידע במוסד ובהתחשב בעובדה כי הצנזור לא מצא מקום למנוע את שידור הריאיון, ההחלטה היא כי לא תיפתח חקירה.
ב 8/8/22 בג"ץ מודיע כי אין הצדקה להתערבות ולכן העתירה נדחית.

המשיבים יצטרכו לממן את הוצאות העותרים בסך 5000 ₪ מכיוון שהאחרונים לא קיבלו מענה הולם ומספק מצד היועץ המשפטי אשר עשוי היה למנוע את ההליך המשפטי.

# data[].attributes.headline
טענות העותרים

# data[].attributes.subject
טענות העותרים

# data[].attributes.body
את טענותיהם הפנו העותרים גם כלפי הצנזור וכלפי קצין הבטחון הראשי של המוסד בדבר האישור שנתנו לפרסום הפרטים המסווגים וכי בעצם הפרסום התרשלו בעבודתם. הם טענו כי אין די באישור הצנזור שנראה כי יצא לאחר חשיפת המידע בריאיון, כלומר, לאחר ביצוע העבירה הפלילית. בנוסף, הם טענו כי ישנה תופעה מטרידה של דמויות בתפקידים בכירים במערכת הביטחונית אשר מרגישים כי בכירותם מעניקה להם "בעלות על הסוד" וכי תחושת בעלות זו מביאה אותם לחשיפת סודות. עוד טענו העותרים כי לא נעשתה פנייה לוועדת השרים האמורה לבדוק בקשה של עובד ציבור לאישור פרסום ידיעה אשר הגיעה אליו מתוקף תפקידו.

# data[].attributes.headline
נושא ורקע העבודה

# data[].attributes.subject
נושא ורקע העבודה

# data[].attributes.body
ב 18/7/22 נגד יוסי כהן, לשעבר ראש המוסד, הוגשה עתירה בגין הדלפת מידע מודיעיני מסווג לתוכנית עובדה. העתירה הוגשה לבג"ץ ע"י יוסי לנגוצקי ויואב דייגי, שניהם אלופי משנה לשעבר בחיל המודיעין. לטענתם כהן מסר פרטים על המבצע לגניבת ארכיון הגרעין האיראני. העתירה כוונה גם נגד הצנזור הראשי לשעבר תא"ל במיל' דורון בן ברק ונגד היועץ המשפטי לממשלה.

ימים אחדים טרם פרישתו של מר כהן מתפקידו כראש המוסד, הוא התראיין אצל אילנה דיין בתכנית עובדה ביום 10/6/21. מספר ימים לפני הריאיון פנתה מערכת עובדה אל הצנזור בבקשה להתיר את שידור הריאיון. הצנזור בחן את הפנייה, ומשלא מצא בעייתיות בפרסום הריאיון, התיר את שידורה.

העותרים פנו אל היועץ המשפטי לממשלה בצירוף תמלול מלא של הריאיון המדובר בטענה כי מר כהן מדליף סודות מדינה אשר עלולים לסכן את בטחונה. העותרים טענו כי כהן מנסה להטביע את חותמו לפני עזיבתו את התפקיד בכך שמוסר פרטים חשאיים אודות התנהלות המדינה בשנים האחרונות סביב האיום הבטחוני מצד איראן.

# data[].attributes.body
קישור לפסק הדין בנוגע לעתירה שהוגשה נגד יוסי כהן
https://supremedecisions.court.gov.il/Home/Download?path=HebrewVerdicts/21/710/068/o12&fileName=21068710.O12&type=4