# data[].attributes.attachment_link.title
Религије и цивилизације

# data[].attributes.attachment_link.description
Гордана Медић -Симић, проф. философије

# data[].attributes.attachment_link.title
КУЛТУРА И ЦИВИЛИЗАЦИЈА

# data[].attributes.attachment_link.description
Гордана Медић-Симић, проф. философије

# data[].attributes.attachment_link.title
"Култура" и "културе"

# data[].attributes.attachment_link.description
Гордана Медић - Симић, проф. философије

# data[].attributes.attachment_link.title
Појам "Човечанство" кроз историју

# data[].attributes.attachment_link.description
Гордана Медић-Симић, професор философије

# data[].attributes.attachment_link.title
Мит; обред, ритуал и култ

# data[].attributes.attachment_link.description
Гордана Медић-Симић, проф. философије

# data[].attributes.attachment_link.title
"Путовање хероја" - мономит пресликан у психологију

# data[].attributes.attachment_link.description
Гордана Медић-Симић, проф.

# data[].attributes.attachment_link.title
Етапе "Херојевог путовања"

# data[].attributes.attachment_link.description
Гордана Медић-Симић, проф.

# data[].attributes.attachment_link.title
Микро и макро космос

# data[].attributes.attachment_link.description
Гордана Медић-Симић, проф.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
На коју ће страну претегнути даљи развој човека и технологије - јер је еволуција процес који не престаје? Хоће ли развој вештачке интелигенција маргинализовати духовне потребе или ће их додатно нагласити? Већина миленијалиста, а и сингурларијанаца, сматра да је процес технолошких иновација аутономна људска делатност и да се не може зауставити, иако неки историчари науке и технологије мисле да увек постоје застоји услед разних техничких проблема, али и људских фактора.

Гордана Медић-Симић

Науку стварају људи. Ова чињеница, разумљива
по себи, лако се заборавља и можда ће подсећање
на њу допринети да се сузи јаз између двеју култура,
духовнонаучно-уметничке и техничко-природонаучне,
на који се људи тако често жале.
(Вернер Хајзенберг, „Физика и метафизика")

Биолог Ричард Докинс (Dawkins) је у својој популарној књизи „Себични ген"подсетио на често научно указивање на аналогије између генетичке и културне еволуције. Дарвинов принцип природне селекције је и овде узет као аксиом, али оно што је интересантно у Докинсовом раду јесте теза да је, за разумевање еволуције модерног човека, неопходно узети у обзир и неке дугачије елементе.

Ричард Докинс је у овом свом делу поменуо
и филозофа Карла Попера, који је, како он
каже „посебно осветлио аналогију између
научног напретка и генетичке еволуције".

Тако је предложио модел „ширења"идеја који би био налик на преношење гена из генерације у генерацију - „носаче"или „умноживаче"ових нематеријалних,а ипак моћних информација назвао је „мемима". (Према сопственим речима, желео је да искористи грчку реч „мимеме",али у нешто скраћеном издању. Дефинисао је „меме"као јединицу преношења неке културе или јединицу имитације). Докинс је у овом свом делу поменуо и филозофа Карла Попера, који је, како он каже „посебно осветлио аналогију између научног напретка и генетичке еволуције".

Према Докинсовој аргументацији, еволуција је, селекцијом гена и тиме што је створила мозак, себи омогућила простор у коме су се појавили први меми. Они су, тврди он, у једном тренутку достигли ниво самосталног реплицирања и тако је настала нова врста еволуције. Мем-идеје Докинс у овом стадијуму дефинише као целине које могу да се пренесу од једног мозга до другог. Настављајући да истражује аналогију између гена и мема, он указује на моменат „међусобног такмичења"који постоји у оба случаја; кодмема то су идеје које поседују већу психолошку привлачност од других. Тако ће у култури опстати извесни „комплекси мема".

Ричард Докинс (Википедија)

На пример, овај научник наводи друштвени феномен организоване цркве где би се на њену „архитектуру, обреде, законе, музику, уметност и писано предање могло гледати као на коадаптирани стабилан скуп мема који се узајамно потпомажу".Докинс сугерише да је могуће размотрити опцију да се извесна одлика културе можда развила на известан начин стога што је била корисна сама себи. (Да ли је „корисност" једина категорија у којој можемо мислити о општим законима, друго је питање). Овде он поентира да мозак представља механизам који је способан за брзу имитацију; а меми су ти који способност надаље користе.

Способност свесног предвиђања и способност за истински, чист алтруизам Докинс наводи као могуће мемички развијене јединствене црте човека. Оно што остаје као позив на преиспитивање јединственог положаја човека и његовог стања јесте, за Докинса, да „смо саздани као генске машине и одгојени као мемске машине, али имамо и моћ да се окренемо против својих твораца".

Когнитивна еволуција и успон симболичког размишљања су повезани с еволуцијом културе од епизодне до миметичке, од миметичке до митске, а напослетку до теоретске и креирања спољашњих симболичких складишта.

Теодосијус Добжански (Dobzhansky),такође,истиче међусобну зависност биологије и културе, указајући на рад бројних научника који су се бавили везом између физичке еволуције човека и еволуције његових оруђа.

Теодосијус Добжански (Википедија)

С друге стране, етнопсихолог Мерилин Доналд (Donald) сматра да jе модерни људски ум комплексна целина сачињена од мозга и културе. Когнитивна еволуција и успон симболичког размишљања су повезани с еволуцијом културе од епизодне до миметичке, од миметичке до митске, а напослетку до теоретске и креирања спољашњих симболичких складишта. Убрзавањем технолошког развоја овај простор складиштења се повећава и то битно утиче на целокупну културу и начин живота. Похрањивање информација у компјутерску меморију јесте очигледан пример формирања спољашњих симболичких складишта.

Како год да тумачимо однос биолошких и културних процеса у људској заједници, несумњиво је да интеракција постоји и да је значајна за развој појединаца и људске врсте чији друштвени живот варира у погледу своје организације.

„Ако је мем научна идеја, њено ће
распростирање зависити од тога колико
је прихватљива за популацију научника:
грубу меру успешности њеног опстанка
добићемо ако пребројимо колико се пута
сваке године та идеја помиње у научним
часописима."(Ричард Докинс)

Због тога су и прилично интригантне скорије аналогије између културних и биолошких процеса и идеја. Неке од њих изнео је и Малком Гледвел (Gladwell, ), у делу „Тачка преокрета"где говори о социјалним епидемијамакоје утичу на друштвене и радне заједнице, стварајући окружење у којем се идеје, ставови и облици понашања шире налик на вирусе:„Када покушавамо да доведемо до преокрета...ми заправо покушавамо да променимо публику којој се обраћамо и то у једном малом али пресудном аспекту; покушавамо да их заразимо, да их укључимо у нашу епидемију, да их преобратимо од непријатеља у присталице. То се може постићи утицајем посебних људи, људи са изузетним личним везама. То је закон неколицине."

Докинс, слично тврди: „Ако је мем научна идеја, њено ће распростирање зависити од тога колико је прихватљива за популацију научника: грубу меру успешности њеног опстанка добићемо ако пребројимо колико се пута сваке године та идеја помиње у научним часописима."

И у случају Докинсових разматрања, као и код Доналда, несумњива је тврдња да су људи резултат свог генотипа и своје средине. У научним дисциплинама адаптивна вредност мишљења и мозга као седишта когнитивних активности не доводи се у питање, али се усложњавају питања о природи човека. Наиме, иако су аналогије између културне и биолошке еволуције потпуно очигледне - постоје и дисаналогије, како то истиче Елиот Собер (Sober, 2006). Он указује да просту чињеницу да је цела биологија обједињена теоријом биолошке еволуције, док не постоји општа теорија културне еволуције. Такође, постоји и дисаналогија у погледу разлике између генотипа и фенотипа и идеје да не постоји наслеђивање стечених особина; све ове законитости, истиче он - немају аналогију у културној еволуцији. Међутим, оно значајно јесте да је „ и у културној и у биолошкој еволуцији погрешно мислити да свака особина еволуира независно од свих осталих. Поука је да појединачне особине треба посматрати кроз њихове међусобне односе."

Едгар Морен смело тврди да је „више него очигледно да се крупни сапиенсов мозак могао догодити, успети, тријумфовати само након формирања једне већ сложене културе и зачуђује да се тако дуго могло мислити управо супротно" (Морен, 2005).

Едгар Морен (википедија)

Потпуно је извесно да се на сва могућа питања о биолошкој и културној еволуцији човечанства неће моћи одговорити унутар једне научне дисциплине.

Међутим, извесне теорије културне, стваралачке еволуције ипак постоје, па и ако су у колективном уму доживљене као научнофантастичне. Kњига Џоела Гароа (Garreau) о психокултури убрзане промене; „Радикална еволуција: Очекивање и опасност усавршавања наших умова, наших тела - и шта значи бити човек"(2006) један је од новијих примера. У књизи која одише трансхуманистичким духом, разматрају се могуће последице развоја генетског инжењеринга, роботике, информационих система и нанотхнологије.

Идеја техно-миленијалистичког сингуларитетa потиче од математичара и писца научне фантастике Вернора Винџа (Vinge). Сингуларитетом се, у физици, сматра центар „црних рупа"и других простора ван нормалног простор-временског континуума, гдене можемо предвидети како ће закони физике деловати (они који су гледали филм Кристофера Нолана „Интерстелар" вероватно ће имати асоцијације на необична стања која напор поимања сингуларитета производи, макар и у уметничкој перцепцији).

Овде ћемо под миленијализмом подразумевати очекивање да ће свет какав познајемо бити уништен, а на његово место ће доћи „савршени свет"(Barkun, 1974.; Cohn, 1970). Питер Расел (Russel, 1983) и Грегори Сток (Stock, 1993) излажу да сценарио појаве глобалног људско-компјутерског мета-ума подсећа на есхатолошку идеју Тејара де Шардена (De Chardin) о ноосфери која ће довести до „Омега тачке"- спајања с Божанским умом. Према Шардену, управо се због протока информација, знања и концепата - ствара специфична опна око Земље (ноосфера) која почива на биосфери, но није стопљена с њом, иако на њу све више делује.

Још је на преласку из 19. у 20. век руски
филозоф Николај Умов, указујући на
чињеницу да се усложљавањем живота
подиже и човеков креативни капацитет,
приметио да живот прелази са несвесних
на свесне акте, те да међу људима настаје
нова врста homo sapiens explorans.

Већина миленијалиста, а и сингурларијанаца, сматра да је процес технолошких иновација аутономна људска делатност и да се не може зауставити, иако неки историчари науке и технологије мисле да увек постоје застоји услед разних техничких проблема, али и људских фактора. Они су мишљења да би слични процеси могли зауставити развој супериорне вештачке интелигенције. (Lanier, Seidensticker,Wilson,). Неслагања наших савременика, познатих имена из света нових технологија - Илона Маска и Марка Зукерберга,такође,задиру у питања последица развоја вештачке интелигенције на човечанство. Док Маск сматра да би требало направити контролисано окружење за развој вештачке интелигенције јер не можемо сагледати све последице њеног развоја, Зукерберг види углавном позитивну страну њене еволуције.

Погледи на међупрожимања културне и биолошке еволуције и раније су отварали изненађујуће и провокативне погледе на будућност људске врсте и улогу човека.Још је на преласку из 19. у 20. век руски филозоф Николај Умов, указујући на чињеницу да се усложљавањем живота подиже и човеков креативни капацитет, приметио да живот прелази са несвесних на свесне акте, те да међу људима настаје нова врста homo sapiens explorans. Према његовом схватању, пред овим човеком се налази задатак „стварај и гради"; идеја стваралачког закона процеса еволуције.

Наиме, Николај Фјодоров (1829-1903), веома необичан и занимњив мислилац, веровао је да је човечанство позвано да овлада природним стихијама и створи нови тип организације друштва - психократију. Он је указивао на могућност опште синтезе наука које би све чиниле комплексну и велику науку о животу, а живот је доживљавао као јединствену целину у којој је све међуповезано. Према његовом мишљењу, технoлогија се може усавршавати али не на уштрб човековог усавршавања - већ би сам човек требало да усавршава себе.

Такође, интересантан поглед на развој човека и његових симболичких меморијских складишта понудио је Владимир Вернандски (1863-1945) који је, држећи предавања на Сорбони 1922/1923, доста утицао на Едуарда Леруа и поменутог Пјера Тејара де Шардена, познатих по својим концептима ноосфере. Сам овај појам је прву употребио Леруа - математичар и филозоф, ученик Анри Бергсона. Према концепту ноосфере, појава човека на лествици животних форми означава да еволуција прелази на употребу нових средстава, психичког и духовног.

Наиме, еволуција је створила велико оруђе даљег развоја; ум који поседује самосвест и поседује могућност дубоког спознавања себе и света, као и капацитет да трансформише себе и своје окружење. Човек се испоставља као кулминирајући моменат слепог и несвесног тока еволуције, али је и почетак нечег новог; њеног свесног нивоа. Тако настају оруђа проширене когниције, идеје и пројекти који се и даље усавршавају - од усменог предања, преко писма, докумената и информатичких „облака"које користе најсавременији софтверске инфраструктуре. Према Шардену и Леруау, тај проток информација, знања, концепата - ствара ноосферу; „простор"идеалних реалности; њу чине уметничка, научна и духовна дела - сви стваралачки подвизи.

Ова открића се материјално манифестују у преображеној природи испуњеној од човека креираним машинама, конструкцијама, уметничким делима. Појава свести о себи сматра се могућим финалним нивоом и у развоју вештачке интелигенције, то је тема којом обилују научнофантастични филмови.

Павел Флоренски, математичар и филозоф, такође је дошао на идеју о ноосфери; она се у његовом концепту назива пнеуматосфера, а писао је о њој Вернандском 1929. године. Он говори о о нечем што би могло постојати у биосфери или над њом; био би то специфичан доменбивствујућег који би креирала област културе и духа (терминолошки су појам ноосфера и пнеуматосфера блиске; пнеума на грччком означава дух, душу и дах, а нус - ум, разум). Данас су ови концепти, како претходно видесмо, интересантни истраживачима вештачке интелигенције (поготово сингуларијанцима),који примећују аналогије између развоја машинске интелигенције, глобалног умрежавања и ноосфере.

Милан Узелац (Јутјуб)

Ипак, разлика је у томе, како истиче и проф. Милан Узелац, што су концепти руских филозофа 19. и 20. века под утицајем хришћанског космизма у којима аналогон ноогенезе - стварање ноосфере представља концепцију обожења (богоочовечења), трансформацију света и успостављање на духовним начелима. Тако се концепт културне, спиритуалне еволуције човека ставља у контекст стремљења ка духовном идеалу који још није достигнут - ономе који човеку помаже да превазиђе сопствену природу.

„Људска истина подразумева грешку.
Људски ред подразумева неред. Ваља се
стога запитати да ли се напредак
сложености, инвентивности и
интелигенције друштва догодио упркос
нереду, погрешци, фантазму икли због
њих."(Едгар Морен)

Де Шарден је, покушавајући да теорију еволуције усклади с креациониизмом, разматрао све веће ширење комплексности као битну карактеристику Универзума - све до тачке коју је назвао Омега. Ова би „тачка", уједно, била максимални степен свесности која би означила мегасинтезу свих свесних ентитета на планети и прелазак на нови ниво постојања - стапање с божанским умом. Идеја која не престаје да инспирише креативне духове - пример за то је новија књига Дона Делила - „Омега тачка".

На коју ће страну претегнути даљи развој човека и технологије - јер је еволуција процес који не престаје? Хоће ли развој вештачке интелигенција маргинализовати духовне потребе или ће их додатно нагласити? Закључимо Мореновом тврдњом да нам ваља на озбиљном, марљивом и поузданом лицу homo sapiensa претпоставити „истовремено другачије и идентично лице"homo demensa. Он говори о могућности успостављања нове науке која би, као општа знаност о physis-у успоставила споне између природе и живота, ентропије и негентропије - „будући да је човек негентроп par excellence".

Даље он наводи да је „човек лудак - мудрац. Људска истина подразумева грешку. Људски ред подразумева неред. Ваља се стога запитати да ли се напредак сложености, инвентивности и интелигенције друштва догодио упркос нереду, погрешци, фантазму икли због њих. А ми ћемо одговорити истодобно због њих, с њима и упркос њима, будући да добар одговор може бити само комплексан и противречан."

Остаје нам да видимо.

Литература

Гледвел, М. (2005): Тачка преокрета, Порталибрис, Београд.
ДеЛило, Д (2010): Тачка омега,Геопоетика, Београд.
Де Шарден, П. Т. (1979): Феномен човека, БИГЗ, Београд.
Добжански, Т. (1982): Еволуција човечанства,Нолит, Београд.
Докинс, Р. (2014): Себични ген,Хеликс, Смедерево.
Морин, Е. (2005); Изгубљена парадигма: Људска природа, Сцарабеус - наклада, Библиотека „Имаго".
Собер, Е. (2006). Филозофија биологије. Плато, Београд.
Хјуз, Џ.Џ.. ( 2008, 2011, 2012) Миленијалистичке тенденције као одговори на апокалиптичне претње у Ризици глобалних катастрофа, Хеликс, Смедерево.
Barkun, M. ( 1974). Disaster and the Millenium. New Haven, IN: Yale University Press.
Cohn, N. (1970). The Pursuit of the Millenium; Revolutionary Millenarians and Mystical Anarchists of the Middle Ages.New York: Oxford University Press.
De Chardin, P. T. (1984) On Love and Happiness, Harper & Row, Publishers, Inc. NY.
Garreau, J. (2006). Radical Evolution: The Promise and Perilof Enhancing Our Minds, Our Bodies - and What It Means to Be Human ( Broadway)
Lanier, J. ( 2000). One half of a manifesto.Edge, 74..http://www.edge.org/documents/archive/edge74..html
Russell, P. ( 1983). The Global Brain: Speculation on he Evolutionary Leap to Plenetary Counsciousness( Tarcher)
Seidensticker, B. ( 2005). Brief History of Intellectual Discussion of Accelerating Change,http://www.accelerationwatch.com/history_brief.html
Wilson, D. ( 2007). Where's My Jetpack? A Guide to the Amazing Science Fiction Future that Never Arrived ( Bloomsbury)
https://www.21stcenturysciencetech.com/Articles_2012/Spring-Summer_2012/04_Biospere_Noosphere.pdf
https://readingfeynman.org/tag/nikolay-umov/
http://www.uzelac.eu/Knjige/6_MilanUzelac_Istorija_filozofije_II.pdf

https://pdfs.semanticscholar.org/0f26/24745758b4e7ab16f021c674fe0de44561e0. Merilin Donald, Precis of Origins of the Modern Mind: Three Stages in the Evolution of Culture and Cognition

# data[].attributes.attachment_link.title
ПРЕКРЕТНИЦА ЕВОЛУЦИЈЕ | Galaksija Nova

# data[].attributes.attachment_link.description
На коју ће страну претегнути даљи развој човека и технологије - јер је еволуција процес који не престаје? Хоће ли развој вештачке интелигенција маргинализовати духовне потребе или ће их додатно нагласити? Већина миленијалиста, а и сингурларијанаца, сматра да је процес технолошких иновација аутономна људска делатност и да се не може зауставити, иако неки историчари науке [...]

# data[].attributes.attachment_link.title
Слике и симболи

# data[].attributes.attachment_link.description
(према разумевању Мирча Елијадеа, философа и историчара религија)

# data[].attributes.attachment_link.title
Симболика „средишта"; питање унутрашњег простора

# data[].attributes.attachment_link.description
(према утумачењу Мирча Елијадеа)

# data[].attributes.attachment_link.title
Индијски симболи времена и вечности

# data[].attributes.attachment_link.description
(према тумачењу Мирча Елијадеа)

# data[].attributes.attachment_link.title
Симболика „чворова"

# data[].attributes.attachment_link.description
(према тумачењу Мирча Елијадеа)

# data[].attributes.attachment_link.title
АРИСТОТЕЛОВ МЕНАЏМЕНТ | Galaksija Nova

# data[].attributes.attachment_link.description
Стивен Кави, један од познатих теоретичара, именује нову парадигму у приступу вођењу организација и људи, наглашавајући њен холистички карактер. Његов приступ говори, дугорочно, у корист другачијег приступа васпитању и образовању (не само кадрова у организацији), где је потребно увести наново појмове етике, слободе и стваралаштва у професионални и лични живот појединаца, оних који стварају „друштво [...]

# data[].attributes.headline
Да ли се интелигенција савременог човека разликује од интелигенције његових предака?

# data[].attributes.subject
Да ли се интелигенција савременог човека разликује од интелигенције његових предака?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Истраживања, наиме, потврђују да се мозак мења и адаптира према сопственом искуству; и то током старења, учења, промена у окружењу или патологије. Аутор књиге „Плитко" Николас Кар подсећа на тезу да се сваки пут када би се мењала доминантна интелектуална технологија - мењала и људска свест, то јест да су се јављале и учвршћавале нове неуронске мреже, док су старе слабиле.
Гордана Медић-Симић
Године 1962. Џозеф Алтман је установио да постоји процес настајања нових неурона (неурогенеза) код одраслих јединки сисара. Ово је директно противречило претходној, општеприхваћеној теорији шпанског неуронаучника Рамона и Кахала (Ramon y Cajal, 1852 -1934), који је открио структуру нервних ћелија у мозгу и поставио тезу да се нервне ћелије на овом месту не могу обнављати, што је оставило свој траг на доживљај природе и човека уопште.

Требало је да прође готово целих четрдесет година како би стручна, а потом и шира, јавност променила став о неурогенези. Наиме, управо је то био случај, иако су забележени и спорадични изласци у јавност појединих научника са супротним тврдњама.
Николас Кар (Википедија)
Тако, на пример, Николас Kар у својој књизи „Плитко" наводи пример британског биолога Ј.З. Јанга, који је у предавањима на Би-Би-Си-ју још 50-их година говорио да има докaза да се ћелије развијају с употребом, а атрофирају - неупотребом. Кар наводи да је почетком 20. века филозоф Виљем Џејмс писао о адаптибилности мозга, што је чинио и сам Фројд, који је ипак своје занимање за дешавања на ћелијском плану заменио развојем психоанализе.

Сократ је говорио Федру да је од речи
записаних у црну воду тинте далеко боља
она која се знањем уписује у душу, мислећи
на усмени разговор и трансфер знања.

Актуелна дефиниција појма неуропластичности свакако би била особина мозга да се мења као динамички систем сачињен од неурона, основних јединица нервног система које се организују у неуралне мреже, а одговарају на улазеће стимулансе у сврху постизања сложених задатака понашања. Истраживања, наиме, потврђују да се мозак мења и адаптира према сопственом искуству; и то током старења, учења, промена у окружењу или патологије.

Можда ће звучати необично, али о нечему сличном су разговарали још Сократ и његов ученик Федар у Платоновом истоименом дијалогу вековима далеко од нашег доба. Сократ је говорио Федру да је од речи записаних у црну воду тинте далеко боља она која се знањем уписује у душу, мислећи на усмени разговор и трансфер знања. У ствари, и овде се радило о томе да ли ће и како начин на који примамо информацију утицати на сам садржај наше свести.

Свака је интелектуална технологија,
према Николасу Кару, донела са собом
и специфичну етику, специфичан скуп вредности и погледа на свет.

У последње време у свету су актуелна многа истраживања која проучавају шта се, услед развоја технологије, дешава управо са тим садржајима имајући у виду концепт неуропластичности мозга. Поменути аутор књиге „Плитко" Николас Кар подсећа на тезу да се сваки пут када би се мењала доминантна интелектуална технологија - мењала и људска свест, то јест да су се јављале и учвршћавале нове неуронске мреже, док су старе слабиле.
ШерилТеркл (Википедија)
Ово је, свакако, резултирало другачијом интерпретацијом простора и времена (компас, сат...), другачијим способностима пажње, памћења и учења (штампарија, рачунари...) односно - разумевања и преноса знања. Свака је интелектуална технологија, према овом аутору, донела са собом и специфичну етику, специфичан скуп вредности и погледа на свет. И што је још важније - она увек има неуролошке последице по људе што, истиче Кар, неуронаучник Мајкл Мерзенич тврди и за интернет.

Ми нисмо интелигентнији од својих
предака, већ интелигенцију користимо
за решавање нових скупова проблема.

Кар је ову тезу илустровао примером тзв. „Флиновог ефекта" који се састоји у евиденцији да су у последњих 100 година резултати тестирања коефицјента интелигенције у сталном порасту, што би требало да указује на дубоку и дуготрајну промену у неком друштвеном аспекту. Међутим, Флин је дошао до закључка да је у овом феномену заправо реч о промени начинана који људи размишљају о интелигенцији. Ствар је у томе да ми нисмо интелигентнији од својих предака, већ интелигенцију користимо за решавање нових скупова проблема.

Парадокс савремених информационих технологија у комуникацији лежи у
чињеници да су људи све отуђенји и усамљенији, а „повезанији" него икад.

Нарастајућу технолошку промену окружења потребно је, дакле, повезати са социолошким и психолошким аспектима човековог живота. Управо то је учинила Шери Теркл у својој књизи „Сами заједно", где је објединила своја дугогодишња истраживања с великим бројем испитаника. Позиција истраживача из области друштвених наука и технологије на МИТ-у, омогућила јој је да се суочи с новим технологијама чак и пре него што су постале општеприхваћене. Закључцима и увидима њеног рада допринела је, свакако, и обука у психоанализи.

Резултати анализа су, сажето, следећи: парадокс савремених информационих технологија у комуникацији лежи у чињеници да су људи све отуђенји и усамљенији, а „повезанији" него икад. „Ми стварамо наше технологије, а оне заузврат обликују нас. Тако за сваку технологију морамо питати: служи ли нашим људским сврхама? - питање које нас наводи да поново размотримо шта ове сврхе представљају".

Можда управо овде лежи објашњење за нарастајућу потребу за неформалним образовањем, где је могуће пронаћи садржаје који отварају питање сврхе и смисла.

# data[].attributes.attachment_link.title
НИСМО ИНТЕЛИГЕНТНИЈИ | Galaksija Nova

# data[].attributes.attachment_link.description
Истраживања, наиме, потврђују да се мозак мења и адаптира према сопственом искуству; и то током старења, учења, промена у окружењу или патологије. Аутор књиге „Плитко" Николас Кар подсећа на тезу да се сваки пут када би се мењала доминантна интелектуална технологија - мењала и људска свест, то јест да су се јављале и учвршћавале нове [...]

# data[].attributes.headline
Шта је српски академ

# data[].attributes.body
Шта је српски академик Милош Радојчић, математичар, закључио о будистичком и хришћанском приступу стварности

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Три су речи које посебним својим присуством витално повезују пределе интересовања академика Милоша Радојчића; преображај, сазнање и саосећање. Наравно, ове три речи нису само слова на папиру или Гордана Медић-Симић flatus vocis већ, у ствари, делатни принципи које је овај суптилни човек опажао у свему на шта је положио свој поглед и усмерио пажњу.
Можемо ове делатне речи пронаћи у Радојчићевим препорукама које даје наставницима за извођење наставе математике, али и у његовој интерпретацији средњовековног сликарства, подједнако као и у разматрању будистичке философије, па и хришћанства. Како су доступни његови писани радови на ове различите теме, може нас изненадити постојаност приступа који одише свесношћу о значају личног доживљаја и утиска за сазнаваоца - било да је то човек који путује ка знању више матаматике или ка духовном просветљењу.

Ову постојаност приступа могуће је пратити кроз време и утврдити је и у тексту под називом „Педагошки проблеми математике" (1938) и у раду „О чаробном свету нашег средњовековног сликарства" (1940) , као и у студији „О Буди и будизму" (1968). Иако је реч о различитим темама, јасно је одмах да је текстове писао исти човек, јер одишу специфичном аутентичношћу потврђујући, на неки начин, стару идеју о томе да „учитељ не подучава оним што говори већ оним што јесте".

Можда управо због тога у његовом тексту о педагогији у математици проналазимо тврдњу да ће „оне врлине наставника, које је он развио својим математским радом, проговорити целом његовом појавом; уредношћу, јасношћу, сигурношћу, разложношћу - у говору, држању, вођењу креде по табли. Тиме уче деца бар колико самим садржајем излагања" (Радојчић, 1938:4). Милош Радојчић је, тако, сведочио истину коју је и другима у својим радовима, суптилно препоручивао; за сазнање и спознају која води до преображаја (свести и знања) кључно је и најважније аутентично, лично искуство сазнаваоца. Јер, према његовом увиду - „живот је стално преображавање и већ садањом својом свешћу једва се можемо пренети у своју сопствену свест од пре више година" (Радојчић, 1938:4).
Милош Радојчић (Википедија)
Он верује да је „древна људска свест више личила на свет снова и да се више не може поновити онакав облик духовности какав је некада постојао, јер „човечанство иде напред, кроз смрти и васкрсе, и будућа духовност неће никада бити истоветна са оном што је прошла

За педагоге је то важно знати, јер - уколико се процес преношења знања не води како би требало, ако „наставник не успе, знање ђака ће бити лажно знање, тегобно тражење мрака" (Радојчић, 1938:6). Због тога је и у педагошком раду важно саосећање; умети проценити како би требало прилазити детету и у којем узрасту за поједине делове математике. „Штетно је утувити неки апстрактан појам или закључак када још дете схвата само оно што опажа чулима и што може да оживи у машти..." (Радојчић, 1938:4).

Потребно је познавати законе преображавања у сазнавању света, јер је једино тако могуће кретати се у ритму који је природан, усклађујући сопствене способности са структуром онога што се спознаје. У математику се улази постепено. Снаге које су успаване у нама ваља постепено будити, истиче Радојчић. Почиње се од чулних, пребројивих и „опипљивих" ентитета како би се постепено прелазило на оне на све вишим нивоима апстракције. Тако доживљај очигледности, важан у сваком моменту разумевања, бива све комплекснији и заснован на властитом, субјективном капацитету који би требало брижљиво градити. Јер, у основи сазнавања, у чарима, на пример, геометрије коју наводи Радојчић, лежи естетско искуство, један, „уметнички доживљај" за који су, како каже он, деца често отворенија него одрасли.

Уколико тај естетски моменат разумевања и сазнавања настави да се развија, он тече несметано; „осећа се нешто слично као при слушању музике. Радост од математике увек је музичке природе, само често измучене, гурнуте у подсвест. Само на овој и поменутој чулној подлози математика постаје наше знање. Па и научно проналажење, његова интуитивна страна, потиче из тих дубина." (Радојчић, 1938:6). Управо на сличан, естетски начин, посматрајући преображаје субјективне свести у појединачном животу и, аналогно томе - промене у душевним способностима које се преливају из века у век, Радојчић разумева утиске које у посматрачу могу пробудити средњовековне слике.

Поново је одраз унутрашњег стања ствараоца, субјективни доживљај, у центру његове пажње. Међутим, како каже, управо се у тој рефлексији специфичне свести на уметничку подлогу очитава и велика промена настала у унутрашњем стању човека на прагу новог доба. Он верује да је „древна људска свест више личила на свет снова" и да се више не може поновити онакав облик духовности какав је некада постојао, јер „човечанство иде напред, кроз смрти и васкрсе, и будућа духовност неће никада бити истоветна са оном што је прошла" (Радојчић, 1940).
Буда (Пиксабеј)
Имајући у виду да је Милош Радојчић био антропозоф, те да је ова мистична доктрина подржавала тежњу човека за духовним настојањима, потребно је пронаћи позицију духовног виђења којим је овај научник проницао у структуру реалности. Ова позиција омогућила му је да види доминирајући материјалистички светоназор који постепено преузима првенство над унутрашњим просторима, носиоцима истинских дубина које су врело преображаја, спознаје и саосећања.

У књизи „Будизам и хришћанство" приређивач Владета Јеротић говори о Милошу Радојчићу као о дубоко религиозном човеку који је најпре био веома заинтересован за источне религије - будизам и хиндуизам, као и за оснивача антропозофског покрета у свету, Рудолфа Штајнера. Према Јеротићевим речима, касније је, све више и дубље, математичар Радојчић био заинтересован за хришћанство и Богочовека Исуса Христа.

Сама књига „Будизам и хришћанство" садржи оригинални есеј Милоша Радојчића под називом „О Буди и будизму" где је ова философија живота и религија разматрана на више планова. Цео есеј одише специфичним ставом од којег Радојчић не одступа - а то је да сам Буда није учио да истинито биће човека не постоји, већ да је изнад људских чула и њима условљених представа. У том смислу, Будине речи које je изговорио пред своју смрт, a преноси традиција: „Одлазим, почивајући на себи самоме", Радојчић тумачи на следећи начин: „Одбацивши своје ниже ја, Буда изјављује да ће и у смрти бити, и темељити се на Себи самоме, на свом истинитом и вечном Бићу" (Радојчић, 1968:18).

Милош Радојчић на више места у свом разматрању будизма тврди да Буда никад није одговорио на питање. „Ко сам ја, у суштини? не због тога што одговор не би постојао већ је веровао да је реч о великој и дубокој тајни која се човеку не може открити споља, већ се само изнутра може доживети

Веома често будизам је, Радојчић истиче у овом есеју, погрешно тумачен као промовисање пута у „ништавило" (нирвана). „Тако, погрешно схваћен будизам може се назвати нихилистичким, онтолошким или сазнајним нихилизмом, јер се протеже на сазнање а не на етику. То је горе од агностицизма, који пориче могућност сазнања, а не саму егзистенцију", каже Радојчић (Радојчић, 1968:77). Он је мишљења да је Буда указивао на пут преображаја свести одбацивањем њеног материјалистичког устројства, иако никада о доживљају просветљења није говорио. Наиме, Радојчић на више места у свом разматрању будизма тврди да Буда никад није одговорио на питање. „Ко сам ја, у суштини?" не због тога што одговор не би постојао већ је веровао да је реч о великој и дубокој тајни која се човеку не може открити споља, већ се само изнутра може доживети.

Овде такође можемо уочити инсистирање Радојчићево на тумачењу будизма као метода ка субјективном искуственом доживљају просветљења непреводивог у речи или концепте. Поново примећујемо и значај педагошког момента који Радојчић уочава и у овој духовној школи, тврдећи да „нема сумње да је велика верност била Будина својој науци и својим ученицима" (Радојчић, 1968: 18).

Будино учење Радојчић назива науком, не без разлога. За њега, Буда је „један од оснивача научне систематике, анализе чињеница и феноменологије" (Радојчић 1968:87). Наиме, наш математичар верује да мишљење као такво игра велику улогу у методологији коју је Буда, на основу пута којим је и сам прошао - препоручивао. „Приметимо да се нирвана достиже пажљивим размишљањем" наводи Радојчић. И овде он указује на моменат саосећања, јер се „пробуђени" вратио, и поред тренутка колебања, да својим учењем подстакне и друге на путу ка просветљењу. Увежбавањем непрекидне самосвести човек развија „разумску душу" и емпатију, саосећање са свим бићима. Буда је љубав и саосећање мање истицао „речима, а више својим драговољно просјачким и проповедничким животом" (Радојчић 1968: 64).

Радојчић је настојао да у свом есеју представи Будину науку у различитим контекстима, па и у односу на хришћанство. У томе је био систематичан и прегледно је изложио најважније аспекте будистичког учења, кренувши од почетка - преображаја Будиног. Наиме, према предању, када је изашао међу народ, Буда је одржао свој први говор којим је истакао значај средњег пута; не би требало човек да се препусти искључиво свету, али ни да потпуно пређе у аскетизам. Након тога, представио је своје четири племените истине до којих га је његов рад довео. Ове четири племените истине односе се на сурову реалност животне патње које нико икада рођен није лишен, али и могућности њеног превазилажења. Патња произлази из жеље, тежње за чиме год било, а ко успе да се реши овог себичног стремљења и искорени га, тај ће се ослободити патње.

„Осмоструки пут" Будиног учења води ка томе: исправни погледи, исправне намере, исправне речи, исправни поступци, исправно уређење живота, исправно стремљење, правилна будност и правилна концентрација. Радојчић инсистира на томе да Буда, дакле, само указује на пут ка просветљењу и говори о сопственим мотивима, али не више од тога - јер се до истине стиже постепено, властитим прегалаштвом, управо, - како се улази и у математику. „Једини је исправан пут ка Знању - стрпети се док се не сазре за Тајну, одбацити све доктрине до којих може допрети незрео ученик" тврди Милош Радојчић. Управо се због тога у свом есеју он осврће на чињеницу да је Буда и сам говорио о „будама", у множини; јер људи имају потенцијал да достигну просветљење личним напором и самосталним размишљањем, те се и то догађало кроз време.

Ипак, време или времена у којима живе људи су у константној промени која се одражава и на њихове способности и капацитете у односу према Истини. Према Радојчићевом тумачењу, постоји једна сутра у којој Буда говори о овом феномену. Он наводи следеће речи:
Христос (Пиксабеј)
„За време првих пет столећа после Будине смрти његови ће ученици још бити довољно јаки да ће достизати сједињење са Истином; у пет следећих столећа ( првих пет после Христа) биће јаки у медитацији, у даљих пет биће јаки у учености, у следећих пет биће јаки у оснивању манастира; а у задњих пет столећа биће јаки у борби и надмудривању. Потом ће чиста Истина (Дарма) постати невидљива" (Радојчић, 1968: 68).

Ово време „борбе и надмудривања" Радојчић види у времену у којем је живео и до краја двадесетог века. Време „невидљивости" чисте Истине он смешта у доба којем смо савременици и које је уследило. Готово да се овај став подудара са оним који Радојчић износи у свом схватању разлике данашњег и средњовековног сликарства где је спољашњост преузела доминацију над унутрашњоћу а материјално над духовним.

Наравно, он је имао у виду и неслагања која су, услед различитих способности „ученика" у различитим временима и на различитим просторима, настајала у схватању саме Будине науке. Велико размимоилажење, тврди Радојчић, догодило се у трећем веку пре Христа када су се на сабору будистичких монаха у Патни (Индија) формирале две главне струје будизма. Већину су чинили они који су се приклонили строгом, али више интелектуалном ставу, а мањину они који су предност давали искуственом доживљају, али исто тако и његовом слободнијем тумачењу. Тако су се развили Тхеравада (већински, од противника названа Хинајана - „мали систем") и Махајана („велики систем") будистички приступи од којих, према Радојчићевим увидима, ниједан на задовољавајући начин не изражавају Будино учење.

Према његовим речима, иако је Тхеравада задржала Будин став строге (само)дисциплине „нема их много који постижу више од извесне стоичке дисциплине осећања, воље и мишљења". Не хтети сопствена искуства превести у речи, сматра Радојчић, у неким је приликама оправдано, у другима није. „Није ли у темељу Будина става и велико страхопоштовање пред светињом Истине, која се открива само чистоме, који се сасвим одрекао себе?" (Радојчић 1968:73).

Из претходних речи личност самог Милоша Радојчића можемо назрети као ватрено интровертну, ону која пут до вишег „ја" проналази прокрчујући пут у „себи самом". У том смислу, Радојчић и не сматра да би постојао неки егзотерни и езотерни будизам, већ један и исти пут; методологија која води до искуственог доживљаја, увида који поседује преображавајуће дејство на човека (метаноја). Ово су, према његовим речима, сазнања која „превазилазе философију и објављују се у просветљењу - Посвећењу. То философи најчешће нису схватали, већ у оквиру дискурсивног мишљења тражили, не само методу, већ и сам циљ" (Радојчић, 1968:85).

Преображај, сазнање и саосећање, тако, остају три моћне речи које у Милоша Радојчића повезују педагогију, естетски доживљај средњовековног сликарства и духовна стремљења ка п росветљењу

Сазнавањем се преображава човек и расте његово саосећање, а тиме и његова самосвест. „Кроз самосвест преображава се цело човечје биће" каже наш математичар (Радојчић, 1968: 90). И због тога, он проналази да је „величина Исусове самилости прерасла у моћ лечења... те је Христова вера највише посвећење" (Радојчић 1968:98). Посматрајући развој човечанства на Земљи као буђење Бога у човеку, Радојчић истиче да је човечанство болесно у самом начину „како људи доживљавају своју самосвест" (Радојчић 1968: 98). Онај преображај сазнања и саосећања, он проналази у парадоксу спољашње невидљивости процеса преображаја који указује на његову духовну видљивост. Због тога је значајно лично, искуствено доживљавање сазнања и увида који се одвијају у „невидљивом свету" унутрашњег човековог простора.

Завршавајући свој спис о Буди и будизму управо на Цејлону, где је, према сопственим речима, уз писање и учио и проверавао научено, Радојчић нас поставља пред питање „Није ли невидљивост знак доласка моћнијег Светла, које засењује и саму Будину науку, или се ова сједињује с Њим?" (Радојчић, 1968:102).
Литература Радојчић, М. „О Буди и будизму Радојчић, М. „О чаробном свету средњовековног сликарства Радојчић, М. „Педагошки проблеми математике Трифуновић, Д. „Тиха и усрдна молитва Милоша Радојчића", Народна књига АЛФА, Београд, 1995. ", часопис „Удружење студената математике", бр.4 , стр. 1-7, Универзитет у Београду, 1938. ", Народна одбрана, Београд, 10 (1940), 42, 43,44,45 " у „Будизам и хришћанство", приредио В.Јеротић, Гутенбергова галаксија, Београд, 2003.
Преображај, сазнање и саосећање, тако, остају три моћне речи које у Милоша Радојчића повезују педагогију, естетски доживљај средњовековног сликарства и духовна стремљења ка просветљењу. Кроз све ове пределе делатности људског духа провејава трајни императив упознавања и васпитавања самог себе и сопствених искустава. О томе Радојчић пише и у тексту о педагошким проблемима математике: „Можда је најважније самоваспитавање наставника. Највише даје само искуство, које се стиче истодобним самоваспитавањем и васпитавањем васпитаника" (Радојчић, 1938:7). Он каже да је добром наставнику лако да влада својом струком и својим говором јер га на рад „не покреће никакав себичан мотив, него чиста љубав спрам општег живота што се буди и расте ту, пред његовим очима и његовим дахом" (Радојчић, 1938: 7).

Тачно тридесет година касније, пишући са Цејлона свој допис В. Јеротићу о будизму, овај ће човек којега приређивач описује као „изузетно скромну, племениту личност, високообразовану, готово са подједнаким уметничким и научним талентима" (Јеротић, 2003:7) , сведочити о духовним путевима. То су оне методе (грч. метходос - пут) које воде до преображаја човекова стања и ослобађања личних унутрашњих простора у шире, сакрално пространство, у спознају Светости света.

# data[].attributes.attachment_link.title
УВЕЖБАВАЊЕ САМОСВЕСТИ | Galaksija Nova

# data[].attributes.attachment_link.description
Три су речи које посебним својим присуством витално повезују пределе интересовања академика Милоша Радојчића; преображај, сазнање и саосећање. Наравно, ове три речи нису само слова на папиру или flatus vocis већ, у ствари, делатни принципи које је овај суптилни човек опажао у свему на шта је положио свој поглед и усмерио пажњу.

# data[].attributes.attachment_link.title
Медитација Истока и Запада

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Несумњиво јесте да појмови и праксе са префиксом mind освајају подједнако пажљу научника и лаика. Дакле, шта представља mindfulness? Према речима Данијела Големана, филозоф Виљем Џејмс „на изванредан начин показује какву улогу одржање пажње игра у моралу, образовању, огромном низу других, веома значајних животних аспеката".
Гордана Медић-Симић
Док су на Истоку хиљадама година постојале технике засноване на увежбавању „стања потпуне присутности" и коришћене за побољшање менталног здравља, општег стања и духовно-егзистенцијелних питања, на Западу је добробит ових ваннаучних приступа препозната тек релативно скоро (Dryden & Still, 2006; Kabat-Zinn, 2003). Западни свет данас под појмом мindfulness подразумева одржив метод који се подједнако односи и на здравље и на духовност; те се ове области препознају као делови истог система.

Mindfulness метод је привукао пажњу у литератури из области здравља пре ише од две деценије с упливом и порастом прихватања источњачких пракси.

Не чуди што је допринос mindfulness метода примећен најпре у помагачким дисциплинама, као што је психолошко саветовање, неуропсихијатрија или психотерапија где су однос међу људима, пажња и концентрација суштина позитивног исхода. Вољно управљање пажњом и концентрацијом, као стање пуног присуства, обједињено појмом mindfulness дефинисано је на различите начине; као стање, особина, вештина, метода и техника, а чини се да поседује велики потенцијал за унапређење квалитета живота. Истраживања показују да практиковње ових техника доприноси постизању самосвеснијих менталних и емоционалних стања, као и понашања. Претпоставља се да ове промене имају последице и на неуролошке процесе човека, што је у домену различитих научних истраживања.

Mindfulness метод је привукао пажњу у литератури из области здравља пре више од две деценије с упливом и порастом прихватања источњачких пракси. Постало је чак и популарно говорити о томе. У књизи Mindclearing; the key to mindfulness mastery (Whieldon, 2016), једној од најновијих која се бави популарнијим представљањем mindfulness метода клиринга (mindclearing), ауторка управо говори о пракси менталне хигијене која је права добробит за човека 21. века. Колико је препозната ова тема најбоље сведочи чињеница да је mindfulness метод био промовисан на насловној страни часописа Time 2014. године. „ Није више питање да ли овај метод ради, већ зашто и како ради" (Whieldon, 2016, стр. 226) наводи ауторка ове књиге. Она истиче самоспознајни ефекат практиковања ове менталне дисциплине, засноване на Патанђалијевој древној науци јоге, комбиноване са савременим психотерапијским методама.
Јон Кабат-Зин (Твитер)
Заиста, постоје истраживања која указују на могућу везу између мindfulness метода и онога што називамo самоспознајом (Carlson, 2012). Самоспознаја или знање о себи односи се на перцепцију сопствене личности или личних образаца мишљења, осећања и понашања, као и знање о томе како други доживљавају те обрасце ( Vazire & Carlson, 2010). Често су у савременим разматрањима тема повезаних с пажњом и концентрацијом цитиране речи филозофа Виљема Џејмса, који је пре једног века објавио књигу „Разговори с наставницима" (Големан, 2004). У овом делу Џејмс говори експлицитно о „вољном одржавању пажње" као врхунској вештини, значајној за продубљивање квалитета живота.

„Џејмс на изванредан начин показује какву улогу одржање пажње игра у моралу, образовању, огромном низу других, веома значајних животних аспеката. Образовни систем који би, према његовим речима, могао да помогне ученицима да развију способност да својевољно одрже пажњу, био би најбољи образовни систем. У будизму се то назива свесношћу или интроспекцијом, као и шамата, обука, медитативни спокој." (Големан, 2004. стр. 372).

У последњој деценији често је употребљаван појам mindfulness управо у контексту способности вољног одржавања пажње. Иако поседује „њу ејџ" призвук, данас је овај појам пронашао своје место и у научном свету, захваљујући управо развоју технолошких уређаја (ПЕТ скенер, функционална магнетна резонанца) којима се спроводе истраживања могућих добробити од ових пракси. Данијел Големан је писао о томе, сведочећи о сусретима филозофа, неуронаучника, психолога и стручњака за људски развој, као и будистичких монаха, чак и самог далај ламе у Институту „Свест и живот" (Mind and Life). Ови сусрети су имали за циљ истраживање феномена свести, али и креирање програма психосоцијалног и емоционалног учења које би помогло умањењу деструктивног понашања код деце и младих, као и подстицању позитивних емоција.
Данијел Големан (Фејсбук)
Сличан, Mind up програм, спроводи се широм света, па и код нас, а укључује обуку наставника и васпитача за управљање - „свесном пажњом". Циљ је резултате истраживања развојне когнитивне неуронауке применити на креирање пракси вежбања сабраности, социјалног и емоционалног учења. Креатори и реализатори ових програма сигурни су у њихово позитивно, трансформишуће дејство, које подразумева изградњу позитивних ставова и навика, као и развој психолошке отпорности - резилијентности код својих полазника.

Несумњиво јесте да појмови и праксе са префиксом mind освајају подједнако пажљу научника и лаика. Дакле, шта представља mindfulness?

Говорећи о пореклу и развоју овог појма можемо утврдити да представља секуларни дериват будистичких медитативних техника, укључујући зен, випасану и тибетански будизам, коришћен у терапеутској пракси. У стручној литератури често навођен, један од првих научника који је увео овај појам и припадајућу му праксу у сврхе лечења јесте професор Јон Кабат-Зин (Jon Kabat-Zinn, 1994) и његов програм - Mindfulness Based Stress Reduction. Рад професора Кабат-Зина из Медицинског центра Масачусетс универзитета у Ворчестеру био је заснован на будистичкој пракси медитације старој преко две хиљаде година, а ипак у потпуно секуларизованом виду. Кабат-Зин је развио методе за коришћење свесних медитација на широком узорку популације - на запослене људе, хоспитализоване пацијенте, затворенике и популацију из гета из разних области САД.

„Користећи прилагођену медитацију доброте, која људе обучава да из тренутка у тренутак пажљиво посматрају своје мисли и осећања, а да на њих не реагују, Кабат-Зин је помогао болесницима да поврате душевни мир, што им је ублажило физичке болове, патњу и симптоме које су имали... Оваква медитација се користи у болницама, а будизам се никада и не спомиње..." (Големан, 2004, стр. 372).

Прва шира уоптреба овог термина долази из енглеског језика и односи се на поседовање имплицитне свесности контекста и садржаја неке информације (Langer, 1989), тако да би психолошки саветник могао бити свестан културе, клијентових развојних потреба или стандарда праксе. У овом приступу бити mindful значило је способност за скидање пажње са одређених садржаја или показивање бриге (Dryden & Still, 2006).

У тексту који читате није реч о овој конотацији термина мindfulness, већ се оно односи на енглески превод санскритске речи Sati (Germer, Siegel, & Fulton, 2005).

С обзиром да су термини mindfulness, „медитација" и „mindfulness медитација" често коришћени као узајамно заменљиви, готово као синоними, помињање термина mindfulness може бити збуњујуће. Наиме, изгледа да су „различити психолошки процеси и методе описивани истим термином" (Hayes & Wilson, 2003, p. 166). Постоји и обрнути случај, где различити термини указују на исту mindfulness праксу, што доприноси конфузији. На пример, усмеравање пажње на искуство ходања може се тумачити као медитативна шетња (јап. кинхин). У енглеском језику појам медитација подразумева различите активности (нпр. вођена медитација, контемплативна медитација, „mindfulness медитација", медитација као молитва) и изгледа да је то најбоља реч која подразумева есенцију пракси које долазе с Истока. Сем у егзотичном источњачком наслеђу, праксе сабирања ума и молитве-медитације постоје у разним религијско-филозофским системима, па и у православном хришћанском наслеђу, посебно у исихазму.

Потребно је имати у виду да неки научници истичу да је mindfulness преднаучна активност и концепт који још није у потпуности сазрео за пуно научно истраживање (Hayes & Wilson). Дефинисање mindfulness метода за истраживачке потребе није једноставно и још је у иницијалној фази (Hayes & Shenk;, 2003; Shapiro et al., 2006). Из овог разлога, „mindfulness медитација" понекад бива смештана у контекст традиционалних будистичких вежби. Постојао је преокрет од популарног коришћења појма mindfulness до покушаја да се овај појам операционализује у сврху истраживања (Bishop et al., 2004). Бишоп и његове колеге формирали су панел који је унапредио процес дефинисања mindfulness техника за ове потребе. Они су, на пример, запазили да mindfulness захтева способност да се пажња врати свесно на објекат посматрања.

С друге стране, Хајес и Шенк (Hayes and Shenk 2004) додали су да многе друге методе за одрживост пажње могу постојати без способности или вештине за преусмеравање пажње. Из свега овога јасно је да постоји озбиљна потреба да научници обрате пажњу - на саму људску пажњу јер изгледа да је она конституент сваке „свесности".

Преглед доступне литературе показује суштински интерес за mindfulness у помагачким делатностима, као што су психолошко саветовање и психотерапија (Allen et al., 2006; Baer, 2003; Grossman et al., 2004; Kabat-Zinn, 2003; Shigaki et al., 2006). Практиковање метода и техника који се могу подвести под појам мindfulness пронашлo je широку примену, нарочито као терапијски „алат" или као метода којом клијенти могу унапредити своје стање, ментално и физичко здравље. Природно, пошто резултати истраживања показују да тренирање ових техника доприноси бољитку клијeната, привлачно делује идеја о примени mindfulness праксе у саветовању и психотерапији. Такође, постављају се и питања стандарда тренинга; која су то неопходна знања и вештине које би терапеути и консултанти требало да имају да би могли радити са клијентима (Capuzzi & Stauffer, 2006; Christopher, Christopher, Dunnagan, & Schure, 2006; Germer, Siegel, & Fulton, 2005; Stanley et al., 2006).

Иако је много текстова и научних радова написано о програмима заснованима на овом методу (Bonadonna, 2003; Kabat-Zinn, 2003; Ryback, 2006; Shigaki et al., 2006), према нашем сазнању још није објављена неопходна генерална стандардизација која врста тренинга је потребна за општу и интегративну праксу у саветовању и психотерапији, а у току су емпиријска истраживања на ову тему (Arunya, B; Thamilselvan, P. 2017, Grabovac, A; Burrell, E., 2017).

# data[].attributes.attachment_link.title
САМОСПОЗНАЈНИ СПОКОЈ (1) | Galaksija Nova

# data[].attributes.attachment_link.description
Несумњиво јесте да појмови и праксе са префиксом mind освајају подједнако пажљу научника и лаика. Дакле, шта представља mindfulness? Према речима Данијела Големана, филозоф Виљем Џејмс „на изванредан начин показује какву улогу одржање пажње игра у моралу, образовању, огромном низу других, веома значајних животних аспеката".

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ирвин Гордана Медић-Симић Јалом (1980) је поентирао значај „стања потпуне присутности"; он говори о способности да се Ирвин Јалом (Википедија) „буде присутан" ван временских одређења, да се освести однос сопствених стопала и земље под њима, однос између сопствене свести и простора који нас окружује...
Деценијама је у радовима и пракси стручњака кључних за формирање саветничке и терапеутске професије наглашавана важност присуства „сада и овде"; пажње и концентрације усмерене ка клијенту (Rogers, 1951). Јалом (1980) је поентирао значај „стања потпуне присутности"; он говори о способности да се „буде присутан" ван временских одређења,да се освести однос сопствених стопала и земље под њима, однос између сопствене свести и простора који нас окружује...

Препоруке о томе како битикомпетентан и квалификован у овој области постоје у литератури, иако је она у већини случајева усмерена на специфичне и појединачне терапеутске програме засноване на mindfulness пракси (Baer, 2006; Dimidjian & Linehan, 2003; Germer et al., 2005; Kabat-Zinn, 2003, Kabat-Zinn & Santorelli, 2001). Чини се, ипак,да ван програма Јона Кабат- Зина Mindfulness-Based Stress Reduction (MBSR), познатог у свету; не постоје генерални стандарди за тренинг ових компетенција и вештина. Међутим, постоје бројни приступи.

Јер, мindfulness је помињаникаовештина (Germer, 2005), због тога што овај приступ и квалитети које он развија у уму и телу могу бити „произведени"искључивопутем праксе. На пример, Валентин и Свит (Valentine and Sweet 1999) открили су да тренинг медитације и mindfulness-а повећавају способност одржавања пажње. Браун и Рајан (Brown and Ryan, 2003) запажају да, иако су пажња и свесност базични и природни капацитети већине људи, постоји индивидуална разлика у капацитету и вољности људи да буду свесни и да држе пажњу на оном што се тренутно догађа. Ова двојица аутора такође наводе да „mindfulness капацитет" варира између особа,зато што може бити изоштрен или отупљен под утицајем различитих фактораусловљених личним искуством и животним окружењем.Такође, они тврде да су пажња и будност базичне компоненте свесности које имају различите улоге.

На пример, постоји будност која региструје стимулусе тражењем унутрашњег и спољашњег окружења (као што бирадар регистровао летеће објекте у одређеном делу ваздушног простора) и-пажњакао„капацитет за сужавање фокуса ка специфичном стимулусу унутрашње свести" (налик на рефлектор који може да одабере предмет у простору),(Brown & Ryan, p. 243).

У једном интервјуу (Wylie and Simon, 2004) Кабат-Зин је запазио да се у мindfulness-у заправо ради о томе да се пажња пробуди у практично било којој ситуацији под било којим условима или у било које менталном стању. Не ради се, притом,о остајању у или форсирању било којег посебнограсположења.Оно дозвољава стање ума које је побуђено, опуштено и свесно других мисли без идентификације с њима или допуштања да оне преузму управљање (Ladner, 2005, p. 19). Неки аутори наводе (Germer и колеге, 2005) да мindfulness „једноставно значи бити свестан где се твој ум налази из момента у моменат, с нежним приступом и прихватањем".

Практиковањеmindfulness техникаобичнојеврло једноставно;положити пажњу на тренутни покрет тела или нанекимирис, слушати звукове природе, додиривати неки материјал или, можда, постати свестан свог дисања и држати пажњу на томе.Taкoбисмоmindfulness могли схватити као вештину која се може пренети на домен учења и понашања, тако да они који уче да се фокусирају на свесно дисање могу успешније да буду „присутни" у другим искуствима,као што су тренуци узимања оброка, комуницирања, посматрања тешких емоција или патње или, напросто - вожње аутомобила или шетања.Управо је ово, на пример, према креаторима „Mindup програма", суштински значајно за развој емпатије и психолошке отпорности на стрес.

Важан аспект ових вежби јесте сетити се да се пажња преусмери кадгод обрасци мишљења порасту,тако да замагле директно искуство (GermGermer, 2005). Одбацивање нежељених мисли овде није део праксе; напротив, практичар тренира да „опази" и такве мисли, али да га оне не „понесу", тј. да се не идентификује с њима.Mindfulness се, дакле, помиње и као техника и као метод, али и као вештина. На пример, практиковање овог начина управљања пажњом често је замишљано као корак по корак структуирано кретање пажње и будности. Овај процес би, према томе, укључивао:

а) полагање пажње на тренутно искуство с прихватањем и отвореношћу за њега,

б) „хватање"/примећивање момента када је пажња сужена на мисли о актуелним животним темама ( нпр. када мисли одлутају на кућне обавезе или финансијске проблеме),

в) сетити се да пажњу преоријентишемо,

г) преоријентисати пажњу на тренутно искуство, без реаговања на претходно лутање пажње( Bishop et al., 2004, стр. 231) и потом,

(д) када је завршен део практиковања, привести крају праксу. Понекад би менталном стању које би било примећено у току практиковања било придодато неко име, назив или етикета, пре него што би ум поново био преусмерен на тренутно искуство.

Стручна литература такође помиње појам mindlessness чија је улога да покаже шта mindfulness није. У литератури је, тако, овај појам дефинисан као пажња фокусирана на сет контекстуалних образаца који служе као окидачи различитих наратива, етикета и очекивања. На тај начин пажња је фокусирана на један део информације, док је други део потпуно ван домашаја пажње човека.

Из свега наведеног, јасно је да могуће импликације ових истраживања превазилазе поље едукације терапеута и психолошког саветника. Истраживања наведена у овим радовима релевантна су не само за ове области, већ и далеко шире помагачке дисциплина, као што су психологија, медицина у најопштијем смислу, социјални рад, психијатрија,али и васпитно-образовни рад и ангажман у менаџменту људских ресурса,поготово онај који се односи на тренинг и развој запослених. Наиме,истраживања су показала да се, усмеравањем пажње на садашњи тренутак постиже боља концентрација и да ум мање лута ( Brewer, Worhunsky, et al., 2011; Mrazek et al., 2012). Ово се одражава и на чињеницу да особе које су обучаване у овим техникама имају бољу радну меморију ( Chambers et al., 2008; Jha, Stanley, Kiyonaga, Wong, & Gelfand, 2010; Zeidan, Johnson, Diamond, David, & Goolkasian, 2010).За радна окружења препуна стреса и повећаног психосоцијалног ризика, потенцијалног окидача свих осталих ризика, ово би могла бити добра вест.

Постоје предлози да тренинзи пажње будусаставни део едукативних садржаја за унапређење учења и самоконтроле (Posner & Rothbart, 2005). Појавила су се и нека истраживања о ефектима медитације код деце с проблемима повезаним с пажњом, потврђујућипозитивне исходе праксе (Harrison, Manocha, & Rubia, 2004; Lee, et al., 2008). Може се претпоставити да учење може бити унапређено и уређењем окружења које подстиче релаксацију и пажњу, али и кроз редовну праксу контемплације где онај који учи стиче вештине самоконтроле.Нека истраживања указују да би пракса медитације могла неутралисати ефекте компетитивних пословних и образовних окружења (Harrison, L., Manocha, R., & Rubia, K. (2004).Постојечак и истраживања о утицају сахађа јоге у породичној терапији деце с поремећајем пажње (Clinical ChildPsychology and Psychiatry, 9(4), 479.). Такође, значајна су и истраживања која су проучавала праксу медитације и њен утицај на неуралне везе у мозгу и које су импликације на образовање (Posner, M. I., & Rothbart, M. K. (2005).

Ово, наравно, подразумева и оријентацију према одређеним „унутрашњим"ставовима. Кабат-Зин (Kabat-Zinn 1990) сугерише да су то нереактивност, стрпљење, усвајање „ученик заувек" става, веровање сопственом искуству, не-тежња, прихватање и способност невезивањаза ситуације, предмете и људе. Човек, наравно, не усваја све ове ставове тренирајући метод, већ је реч о томе да је само практиковање прожето овим ставовима.Они, наиме, произлиазе из искуствених доживљаја. Гунаратана, чију оријентацију подржава и Кабат-Зин(Gunaratana 2002),навео је серију слогана или правила о исправним ставовима, ослоњених на будистичку философију:„не тежи", „не жури", „не очекуј ништа", „не везуј се ни за шта и ништа не одбијај", „пусти", „прихвати све што се појави", „буди нежан према себи", „истражуј себе", „гледај на проблеме као на пројекте, изазове", „не размишљај", „не пребивај у крајностима".

Када се ове чињенице повежу, намеће се закључак да вештине(а можда и „ставови")које улазе у корпус „mindfulness пракси"могу помоћи људима да управљају пажњом и примете своја стања и обрасце деловања, мишљења и осећања, из чега би уследила квалитетнија перцепција самог себе и самосвесније деловање. Потребно је, с друге стране, узети у обзир да је доста од ових доказа индиректно - до сада није било много емпиријских истраживања која би повезивала mindfulness и самоспознају.

Mindfulness наставља да буде примељиван у клиничким условима. Овај преднаучни концепт праксе делује обећавајуће за професије психолошког саветовања и психотерапије, али изаостале помагачке дисциплине. Досадашња истраживања су показала да је практиковање овог метода корисно у третирању болести или симптома. Mindfulness може, такође, омогућити клијентима и терапеутима да постигну стања пуне присутности што резултира бољи квалитетом живота, стабилнијим психичким стањем и бољим здрављем. Mindfulness, изгледа, постаје и стратегија да се унапреде ставови, понашања и други квалитети неопходни за праксу психолошког саветовања и сродних професија.

Досадашњи подаци о ефектима ове праксе, свакако,имплицирају проналажење начина за даљи развој, подједнако примене и истраживања резултата. Професионална едукација и тренинзису доступни и подржани у свету као пут ка личним и професионалним компетенцијама. Ресурси ове методе су проучавани као средства менталне хигијене и превенције, из чега произлазе и бројне импликације значајне за лични и професионални раст и развој у најразличитијим областима. Многе школе неформалног образовања нуде садржаје под термином mindfulness, па су знања и вештине натржишту услуга које има властиту логику али чија етика понекад може бити спорна. Напослетку, у зависности од степена који је човек достигао у практиковању mindfulness-а, ово стање може бити дефинисано и као навикакоја утиче позитивно на квалитет живота.

Уидеалном случају,онако како томе теже стручњаци који верују у развојни потенцијал људи, mindfulness би могао бити свесно изабрани начин бивања, човекова егзистенција прожета флексибилношћу и отвореношћу. Ово у приличној мери подсећа на Хајдегерово схватање човекове суштине као „отворености ка свету"и дазајн анализе из тога произашле. Такође, подсећа на сведочанства древних источњачких пракси које нису одвајале телесно и психичко здравље од духовне сфере постојања. Без мистификације, појам mindfulnessима потенцијал да, уколико не трансформише, а онда барем преиспита наше савремене вредносне, сазнајне и образовне парадигме.

# data[].attributes.attachment_link.title
САМОСПОЗНАЈНИ СПОКОЈ (2) | Galaksija Nova

# data[].attributes.attachment_link.description
ИрвинЈалом (1980) је поентирао значај „стања потпуне присутности"; он говори о способности да се „буде присутан" ван временских одређења,да се освести однос сопствених стопала и земље под њима, однос између сопствене свести и простора који нас окружује... Гордана Медић-Симић Деценијама је у радовима и пракси стручњака кључних за формирање саветничке и терапеутске професије наглашавана важност [...]

# data[].attributes.headline
Свест, велико питање

# data[].attributes.body
Свест, велико питање на које одувек одговор траже философи, научници и уметници...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Феноменом свести одувек се бавила и филозофија током целе своје историје - од античког доба и Парменидове замишљености над „бићем" и „постојањем", Хераклитовим увидима у склоност природе да „воли да се скрива", као и тврдњи да су „очи и уши рђави сведоци људима који имају варварске душе". Научни приступ овом феномену осмишљен је тек у другој половини 19. века, са развојем психофизике Густава Теодора Фехнера и теорије личности Сигмунда Фројда. Почетком 20. века, паралелно с развојем квантне механике у физици, а нарочито у другој половини истог столећа, с развојем вештачке интелигенције научници разних профила су размишљали о покушају свођења когнитивног процеса на алгоритам, стремећи тада одговору на питање може ли машина „мислити себе".

Гордана Медић-Симић
„Не постоји ништа што знамо толико интимно као искуство свести, али исто тако не постоји ништа што је теже објаснити". Дејвид Чалмерс, филозоф
„Од првих освита људске мисли о себи и свету, човек је знао да, пре свега, мора да позна самог себе. То му знање, још из митских времена, дошаптава пророчиште у Делфима", уводна је реченица у књизи Светомира Бојанина „Волети али како - основе савремене психотерапије". Свест о себи, другим људима и свету као реалитету битно је питање сваког друштва, кроз историју и до данашњег дана. Не постоји ниједна заједница, на којем год степену развоја се налазила, да није поседовала неки концепт и однос према „свесности"; о томе сведоче богате традиције Истока, Запада, али и примитивних заједница.

Ипак, научни приступ овом феномену осмишљен је тек у другој половини 19. века, са развојем психофизике Густава Теодора Фехнера и теорије личности Сигмунда Фројда. Почетком 20. века, паралелно с развојем квантне механике у физици, а нарочито у другој половини истог столећа, с развојем вештачке интелигенције научници разних профила су размишљали о покушају свођења когнитивног процеса на алгоритам, стремећи тада одговору на питање може ли машина „мислити себе".

Уследили су научни приступи феномену свести; Филозоф Карл Попер и неурофизиолог Џон Еклес у књизи The Self and Its Brain, 1977. године проучавају однос између тела и ума, проблематизујући многа питања и не дајући дефинитивне одговоре ни на које, чак сматрајући да многи „дефинитивни одговори" и не могу бити пронађени. Роџер Пенроуз, теоријски физичар, у свом делу: Shadows of the Mind; A Search for the Missing Science of Counsciousness, 1994. покушава да пронађе везу између закона физике који владају универзумом и онога што називамо „свешћу". Он износи хипотезу да наша свест није алгоритамске природе, већ да квантна механика има важну улогу у разјашњењу феномена свести.

Такође, Френсис Крик, добитник Нобелове награде за молекуларну биологију (1962. године), објављује књигу; The Astonishing Hypothesis: The Scientific Search for the Soul, 1994. У овом делу он заступа материјалистичку тезу где су менталне активности комплетно условљене дешавањима у свету неурона, молекула и „хемији" мозга. Ова хипотеза била је критикована и од стране неуронаучника, али и филозофа.

Јер, феноменом свести одувек се бавила и филозофија, током целе своје историје - од античког доба и Парменидове замишљености над „бићем" и „постојањем", Хераклитовим увидима у склоност природе да „воли да се скрива", као и тврдњи да су „очи и уши рђави сведоци људима који имају варварске душе". Феноменом свести бавили су се и филозофи средњовековног, христијанизованог погледа на свет, па они из традиције емпиризма, и рационализма са вечитом подељеношћу у питању постоје ли „урођене идеје" или не, немачког класичног идеализма и даље - егзистенцијализма, феноменологије и херменеутике.

Професионалци различитих струка
сматрају да су за развој човекове
„свести" (како год да је дефинишемо)
кључни - комуникација са окружењем
и развој емпатије.

Крајем прошлог века изнето је и у овој дисциплини (конкретније, у филозофији ума или духа) кључно питање: може ли се ментално стање свести на физичке процесе? Постојали су бројни одговори на ово питање - од теорије психофизичког идентитета до става да се ментална стања не могу свести на пуке физичко-хемијске процесе у организму те да она подлежу непосредном интроспективном сазнању и, услед тога, посебној класи. Према многим истраживачима, свест је велики изазов за научнике 21. века, поготово због убрзаног развоја вештачке интелигенције. Испоставило се да је феномену свести најбоље приступити на мултидисциплинарни начин, како би се објединили друштвено-хуманистички, али и природно-научни аспекти ове фундаменталне теме.

Професионалци различитих струка сматрају да су за развој човекове „свести" (како год да је дефинишемо) кључни - комуникација са окружењем и развој емпатије. Психолог и стручњак за емоционалне експресије Пол Екман чак тврди да „чак и физички контакт са одређеном врстом доброте може да изврши преображујући утицај".

Ипак, данас многи научници сведоче промени човека и истичу да постоји тенденција да се људи све више окрећу технолошким заменама, симулаторима односа због губљења капацитета за истинску комуникацију и емпатију. Ово би посебно требало да се тиче професионалаца у помагачким професијама - нарочито психотерапеута и запослених у васпитно-образовном раду.
Џозеф Вајзенбаум (Википедија)
Један од најинтересантнијих примера насталих изучавањем интеракције људске свести и вештачке интелигенције јесте „пројекат Елиза" Јозефа Вајзенбаума. Наиме, у неколико месеци 1964. и 1965. године овај је информатичар с МИТ-ија написао софтвер који рашчлањује писани језик па га је програмирао тако да ради на универзитетском вишекорисничком систему.

Принцип рада је био следећи; студент би, седећи за једним од терминала, унео реченицу у компјутер а Вајзенбаумов би програм, следећи скуп простих правила о енглеској граматици, идентификовао кључну реч или фразу те би анализирао синтаксички контекст у којем је употребљена. Програм би, потом, следећи други скуп правила, преформулисао ту реченицу која се чини као одговор на прву, студентову. Реченица коју би генерисао рачунар би се појавила на терминалу готово тренутно, креирајући привид комуникације.

Неки ће истраживачи ово коментарисати, као Дејвид Голумбиа у „Културној логици рачунарства", да се појавила нова врста „компјутерских лингвистичара" предвођених Ноамом Чомским, који су утврдили да облик природног језика којим људи говоре и пишу одражава рад рачунара људског ума који обавља све језичке операције. Вајзенбаумов програм стигао је у време када је много наде полагано у технолошке иновације. Он је свој програм назвао „Елиза" према Елизи Дулитл из „Пигмалиона" Џорџа Бернарда Шоа - цвећарици која је покушавала да правилно научи говорити енглески језик, под менторством умишљеног професора фонетике, Хенрија Хигинса.

Да би симулацију разговора учинио динамичнијим, Вајзенбаум је овом вештачком саговорнику дао и персону - Роџерсовог психотерапеута. Овај научник је објашњавао касније како је његов избор био потпуно прагматичан. Наиме, користио је методу коју је четрдесетих година развио психолог хуманистичког приступа (где је клијент у центру пажње) Карл Роџерс. Његова се техника састојала у следећем; психотерапеут се, у комуникацији с пацијентом, претварао да уопште не разуме како свет функционише. Најчешће би парафразирао пацијентове изјаве, у виду отворених питања или запажања. Управо због овога, пацијенти су приписивали својим терапеутима мудрост и способност. Вајзенбаум се поиграо с овим привидом психолошке предности коју је симулирао његов програм.
Шерил Теркл (Википедија)
У то време међу студентима МИТ-ија била је и Шерил Теркл, познати истраживач интеракције човека и система вештачке интелигенције, коју често називају „Маргарет Мид дигиталне културе". Према њеним речима, ово јој је био, у ствари, први контакт с компјутерским програмом који „нуди друштво".

У својој књизи „Сами заједно" из 2010, она описује како је програм функционисао. На пример, на изјаву: „Моја мајка ме чини бесном", програм је могао да одговори: „Испричај ми нешто више о твојој мајци". И тако би „разговор" почео да се одвија. Према речима Шерил Теркл, иако су Вајзенбаумови студенти били свесни тога да програм није знао нити ишта разумео, желели су да ћаскају с њим; „Суочени с програмом који даје и најмању назнаку тога да је способан за емпатију, људи желе да кажу нешто искрено. Посматрала сам на стотине људи како укуцавају прву реченицу у примитивни ,Елиза᾽ програм. Најчешће почињу са ,Како си данас?᾽ Или ,Здраво᾽. Али, четири или пет размена касније многи су већ на: ,Моја девојка ме је оставила᾽; ,Бринем се да ћу пасти органску хемију᾽ или ,Моја сестра је умрла᾽.

Према речима Терклове, док је она видела „Елизу" као неку врсту Роршаха, психолошког теста с мрљама од мастила, Вајзенбаум је био љут због капацитата за обмањивање који је његов програм имао. Он се бринуо да је његове студенте програм навео да верују да имају посла са интелигентном машином. Али, каже Шерил Теркл, студенти ипак нису били обманути; знали су све о „Елизиним ограничењима" али су хтели да „попуне празнине". Међутим, деценијама касније, Терклова признаје да је потценила „ефекат Елиза"; о томе и јесте реч у њеном делу.

Николас Кар у својој књизи „Плитко", у којој се бави истрживањем интеракције интернета и људског мозга, наводи да су и за самог Вајзенбаума ствари постајале све чудније јер су истакнути психијатри и информатичари почели предлагати да би „Елиза могла имати важну улогу у правом третману ментално оболелих људи. „У чланку у часопису Journal of Nervous and Mental Disease, три позната истрживачка психијатра написали су да би ,Елиза᾽, с мало прилагођавања могла бити терапеутско помагало које би било доступно менталним болесницима и психијатријским центрима који пате од недостатка терапеута", наводи Кар. Он овде истиче да је чак и славни астрофизичар Карл Саган изразио велики ентузијазам о „Елизином" потенцијалу, цитирајући његов чланак из часописа Natural History где је Саган говорио о развоју мреже компјутерских терапеутских терминала који би били слични телефонским говорницама, у којима бисмо за неколико долара могли разговарати с пажљивим, тестираним и несугестивним психотерапеутима.

Не могавши да заобиђе Алена Тјуринга и његов чувени тест „игре опонашања" где би човек испитивач на основу конверзације са два саговорника требало да процени да ли комуницира са човеком или машином - Кар наводи да је „Елиза" једна варијација спровођења Тјуринговог теста.

Овај трансфер особина компјутера на
човека и самог Вајзенбаума је изненадила.
Био је подстакнут овим да самом себи
постави питање - „шта је то у рачунару
довело гледиште о човеку као машини
на нови ниво плаузибилности?" Године
1976. понудио је одговор на ово питање у
виду књиге „Моћ компјутера и људски ум".

Но испоставило се да је Шерил Теркл била у праву; људе уопште, на Вајзенбаумово запрепашћење, није ни занимало шта „Елиза" јесте, њима је пријало оно што она чини. Такође, испоставило се да су се њене особине рефлектовале на схватање људског терапеута као на „процесор информација који доноси одлуке темељене на скупу правила одлучивања која су уско везана за краткорочне и дугорочне циљеве", наводи Николас Кар.
Николас Кар (Википедија)
Овај трансфер особина компјутера на човека и самог Вајзенбаума је изненадила. Био је подстакнут овим да самом себи постави питање - „шта је то у рачунару довело гледиште о човеку као машини на нови ниво плаузибилности?" Године 1976. понудио је одговор на ово питање у виду књиге „Моћ компјутера и људски ум". Овде је, наводи Кар, указао на континуитет развоја интелектуалних технологија које је људска врста током своје еволуције производила. Tо су она средства која бисмо данас називали алатима проширене когниције, као што су географска карта, сат, сви изуми које данас наш свет подразумева. Кад се једном прихвате ове технологије, каже Вајзенбаум, оне се више не могу одбацити, бар не без опасности да друштво не упадне у свеопшти хаос. Интелектуалне технологије постају, према његовим речима, незаменљив елемент сваке структуре; он је антиципирао, из сопственог искуства, да ће се улога компјутера проширити преко менаџерских и индустријских процеса. Према његовим речима, рачунари ће посредовати активности које дефинишу свакодневни живот људи - како уче, како мисле, како се друже.

Вајзенбаум закључује да постоји велика опасност из наше све веће везаности за рачунаре - свет све више доживљавамо преко бестелесних симбола. Он истиче да тиме све више губимо на „људскости", а оно што је најљудскије у нама није „израчунљиво"; везе ума и тела, памћење, мишљење, способности за осећања и емпатију. Вајзенбаум каже да је једини начин на који можемо избећи ову судбину - бити свестан себе, и не препуштати рачунарима интелектуалне подухвате, а нарочито задатке који захтевају - мудрост. Будућност о којој је говорио овај научник је стигла; то је наша садашњост. Дакле потребно је „своје време мислима обухватити" како рече Хегел, дефинишући философију као ретку дисциплину која поседује капацитет за тако нешто.

А оно што не могу машине су - вредности
и уверења, независно и критичко мишљење,
тимски рад, брига за друге и остале „меке
вештине" које су традиционално припадале
филозофији и хуманистичким наукама
прозашлим из ње.

Управо то и јесте разлог због којег су филозофи науке радо виђени гости на великим информационо технолошким сусретима у свету, док је у Србији тренутно на снази пројекат укидања наставе филозофије у средњим школама. Претпостављам, због несрећног неразумевања последица нове технолошке револуције и немогућности сагледавања промена коју ће она извршити на свест, етику и навике свакодневног живота. Постоје већ програми превенције негативних последица прекомерног коришћења технологије којима се баве мудра друштва и њихове владе. Наиме, многи стручњаци из области едукације, на пример Џек Ма (Jack Ma), из компаније „Алибаба", мишљења је да би децу требало учити свему ономе чему не можемо научити машине, јер се с њима ионако не можемо такмичити у ономе што оне могу. А оно што не могу машине су - вредности и уверења, независно и критичко мишљење, тимски рад, брига за друге и остале „меке вештине" које су традиционално припадале филозофији и хуманистичким наукама прозашлим из ње.

Управо ове хуманистичке науке и њихова пракса, било из психотерапеутске евиденције или оне која се односи на васпитно-образовни рад, данас бележе пукотине и празнине у личним животима и, уопште, у социјалној интерекцији измењеној технолошким окружењем.

На пример, Шерил Теркл, четири деценије након сарадње с Вајзенбаумом, називајући савремено доба „роботским моментом", каже да се у њему „више него икад раније спремност да се уђе у однос са неживим, не ослања на обмањивање, већ на жељу да се попуне празнине". Она указује на чињеницу да се развија нова врста индустрије - постоје роботи који служе у терапеутске сврхе, нпр. јапански „парои", који наводно добро делују на старије, болесне и људе с емоционалним проблемима. Такође, Теркл разматра и рад Дејвида Левија, научника који се бави развојем вештачке интелигенције, а поготово његову књигу „Љубав и секс са роботима". Овај научник, добитник престижне Лебнер награде за „чет бот" програм (најбољи у уверевању људи да то са чим причају јесте друга особа а не машина) верује да ће нас роботи учити да будемо бољи пријатељи и партнери тако што ћемо вежбати на њима. Терклова истиче да је за било који облик „дружења" између човека и машине неопходан први корак - направити роботе који су физички идентични људима. То је управо оно чиме се бави Дејвид Хенсон, амерички роботичар који је направио робота с ликом Алберта Ајнштајна. Управо је он на TED конференцијама представио свој пројекат креирања робота с емпатијом као „клицу наде за нашу будућност".
Роџер Пенроуз (Википедија)
Међутим, изгледа да физичка сличност људи и машина, иако је значајна, није и пресудна. На Вајзенбаумовом програму смо утврдили да је, симулирајући људску комуникацију, „Елиза" подстакла људска бића да на себе гледају као на симулације рачунара. Необичан трансфер, готово као да је реч о односу емпатије између човека и машине. Овде се отвара широко и занимљиво поље тражења одговора на нека од следећих питања: Да ли постоји нешто специфично у међуљудској комуникацији, нешто што се не може надоместити симулацијама вештачке интелигенције? Може ли постојати емпатија између човека и машине? И шта је, уопште „емпатија"?

Пенроуз каже: „Да бисмо утврдили да
ли ће један алгоритам ваљано радити
или не, потребни су нам увиди, не тек
још један алгоритам".

Зато су значајне филозофске основе васпитања и образовања, као и психотерапије; она је, у овом контексту, увек везана за значење, а значење подразумева вредности; било естетске, етичке или сазнајне. Имануел Кант је још утврдио да и вредносни судови припадају области људске осећајности - због тога нам је емпатија толико важна. Компјутери, како је приметио Вајзенбаум, следе правила, они не просуђују. Пенроуз каже: „Да бисмо утврдили да ли ће један алгоритам ваљано радити или не, потребни су нам увиди, не тек још један алгоритам".

Рачунари и роботи могу симулирати мишљење, као и осећања. Изгледа да овде зјапе празнине које желе да буду попуњене; „компјутери глуме да разумеју боље него икада, а ми смо задовољни да играмо своју улогу. Уосталом, наши онлајн животи се у целости своде на перформанс...Ми живимо роботски моменат не зато што имамо роботе за пријатеље у свом животу, већ зато што начин на који мислимо о њима на хоризонту открива много о томе ко смо и ко смо спремни да постанемо", каже Терклова.

Одговори на питања емпатије увек нас одведу дубоко у центар наше људске природе која, ни под каквим условима, не може заобићи своје духовне потребе. Емоционално здравље појединца и друштва могло би зависити од оне мудрости коју помиње Вајзенбаум, а коју је потребно школовати практиковањем филозофије. Не оне академске, већ живе, сократовске уметности постављања питања где је сада главно оно чувено Кантово: „Шта је човек"? То нас враћа древним Делфима и императиву за спознајом самога себе који никад не застарева.
Референце
Crick, F.; The Astonishing Hypothesis: The Scientific Search for the Soul, 1994., First Touchstone Edition, Rockefeller Center, New York, KOBSON, Google books,

Golumbia D.; The Cultural logic of Computation, Harvard University Press, Cambridge Massachusets, London, England, 2009, прситупљено преко KOBSON, Google books, 30. 08. 2015.

Penrose, R.; Shadows of the Mind; A Search for the Missing Science of Counsciousness, Oxford University Press, Inc., First Published in 1994, KOBSON, Google books, приступљено 24. 2. 2015.

Popper K., Eccles John C.; The Self and It's Brain, An Argument for Interactionism, Springer International, 1977. , KOBSON, Google books, приступљено 23. 08. 2015.

Бојанин, С., Волети, али како, основе савремене психотерапије, Конрас, Београд, 2013., 69

Вајзенбаум, Џ., Моћ рачунара и људски ум, Рад, Београд, 1980

Големан Д.: Деструктивне емоције, научни дијалог с далај - ламом, Геопоетика, Београд, 2004.,

Кар, Н.; Плитко, Наклада Јесенски и Турк, Загреб, 2011.,

Пенроуз, Р. , Царев нови ум, Информатика, Београд, 2004.

Теркл, Ш.; Сами заједно, Клио, Београд, 2011.

Видети https://www.youtube.com/watch?v=yRX-HvQzCG0
http://psychclassics.yorku.ca/Fechner/wozniak.htm .
https://www.paulekman.com/wp-content/uploads/2013/07/Basic-Emotions.pdf
https://www.youtube.com/watch?v=rHt-5-RyrJk

# data[].attributes.attachment_link.description
Феноменом свести одувек се бавила и филозофија током целе своје историје - од античког доба и Парменидове замишљености над „бићем" и „постојањем", Хераклитовим увидима у склоност природе да „воли да се скрива", као и тврдњи да су „очи и уши рђави сведоци људима који имају варварске душе".

# data[].attributes.attachment_link.title
ФИЛОСОФИЈА ОДРЖИВИХ НАСЕЉА

# data[].attributes.attachment_link.description
Гордана Медић-Симић, проф.