# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ерік-Емманюель ШМІТТ

ОСКАР І РОЖЕВА ПАНІ

Повість

З французької переклала Олена Борисюк

Присвячується Даніелі Дар'є

Дорогий Боже,

Мене звуть Оскар, мені десять років, я підпалив кота, собаку, будинок (здається, навіть підсмажив червоних рибок), це мій перший лист до тебе, бо досі мені бракувало часу через навчання.

Одразу хочу тебе попередити, що я ненавиджу писати. Хіба що вже конче потрібно. Бо писати - це наче чіпляти гірлянду, помпон, удавану усмішку, стрічечку тощо. Писати - це ніщо інше, як прикрашати, прибріхуючи. Такі собі хитрощі дорослих.

Докази? Візьми, наприклад, початок мого листа: "Мене звуть Оскар, мені десять років, я підпалив кота, собаку, будинок (здається, навіть підсмажив червоних рибок), це мій перший лист до тебе, бо досі мені бракувало часу через навчання", я міг би взяти й написати "Мене звуть Яйцеголовий, на вигляд мені сім років, я живу в лікарні через рак і ніколи не звертався до тебе, бо навіть не вірю, що ти існуєш".

Але якщо я так напишу, це виглядатиме негарно, і я тебе менше цікавитиму. Мені ж потрібно, щоб ти зацікавився.

Мені навіть підійшло б, якби ти знайшов час зробити мені дві-три послуги.

Пояснюю.

Лікарня - суперсимпатичне місце, де повно дорослих у гарному настрої, які голосно розмовляють, багато іграшок і рожевих пань, які хочуть гратися з дітьми, а також друзів, які завжди готові прийти на допомогу, як от: Шинка, Ейнштейн або Поп Корн, коротше кажучи, лікарня - це рай, якщо ти належиш до хворих, які радують.

Я ж більше не радую. Відколи мені зробили пересадку кісткового мозку, я добре відчуваю, що більше не радую. Коли лікар Дюссельдорф оглядає мене вранці, моє серце завмирає - я його засмучую. Він мовчки дивиться на мене так, ніби я припустився якоїсь помилки. Хоча я доклав зусиль в усьому, що стосувалося операції: був слухняним, дозволив усипити себе, терпів біль і не кричав, приймав усі ліки. Іноді мені хочеться накричати на нього, сказати, що, можливо, це він, лікар Дюссельдорф, зі своїми чорними бровами, продув операцію. Та коли я бачу який він нещасний, образливі слова застряють у мене в горлі. І що більше лікар Дюссельдорф мовчить, дивлячись на мене поглядом, що просить вибачення, то більше я почуваюся винним. Я зрозумів, що став кепським хворим, хворим, який руйнує віру у те, що медицина - це прекрасно.

Думка лікаря заразна. Тепер увесь поверх, медсестри, інтерни і прибиральниці дивляться на мене однаково. Вони сумні, коли у мене гарний настрій, змушують себе сміятися, коли я розказую анекдот. Справді, ми більше не регочемо так, як раніше.

Не змінилася тільки Бабця-Ружа. У будь-якому разі вона, як на мене, надто стара, щоби змінюватися. Окрім того, вона також занадто Бабця-Ружа. Я не пояснюватиму тобі, хто така Бабця-Ружа, Господи, оскільки вона твоя хороша подруга; власне вона й порадила тобі написати. Проблема в тому, що лише я називаю її "Бабцею-Ружою". Тож тобі доведеться зробити зусилля, аби зрозуміти, кого я маю на увазі: серед жінок у рожевих халатах, які приходять ззовні, щоб якийсь час побути з хворими дітьми, вона найстарша.

- Скільки Вам років, Бабцю-Ружо?

- Ти можеш запам'ятати число з тринадцяти цифр, Оскарику?

- О! Ви глузуєте!

- Ні. Тут у жодному разі не повинні знати, скільки мені років, інакше мене виженуть, і ми більше не бачитимемось.

- Чому?

- Я тут контрабандою. Для рожевих пань існує певна вікова межа. Я ж її вже давно перейшла.

- Ви "прострочені"?

- Так.

- Як йогурт?

- Тс-с-с...

- О'кей. Мовчу.

З її боку дуже сміливо поділитися своєю таємницею зі мною. Але їй випав хороший номер. Я мовчатиму, навіть якщо мене дивує, що, з огляду на всі зморшки, які сонячними промінцями розбіглися довкола її очей, досі ніхто нічого не запідозрив.

Наступного разу я довідався про ще одну її таємницю, і от тепер, це вже точно, ти її впізнаєш, Боже.

Ми гуляли в парку лікарні, і вона наступила на собачі екскременти.

- Лайно!

- Бабцю-Ружо, Ви кажете погані слова.

- Слухай, малий, дай мені спокій на мить, я висловлююся так, як хочу.

- Ох, Бабцю-Ружо!

- Ворушись. Ми на прогулянці, а не на перегонах слимаків.

Коли ми присіли на лавку посмоктати льодяників, я запитав:

- Як так вийшло, що Ви вживаєте погані слова?

- Професійна деформація, Оскарику. При моїй професії я пропала б, якби мій словниковий запас був надто делікатним.

- А ким Ви були?

- Ти не повіриш...

- Повірю, присягаюсь.

- Кечисткою.

- Не може бути!

- Кечисткою! Мене прозивали Душогубка з Ланґедоку.

Відтоді, коли у мене кепський настрій, а Бабця-Ружа впевнена, що нас ніхто не почує, вона розказує про свої великі турніри: суперництво Душогубки з Ланґедоку та Ковбасниці з Лімузена, двадцятирічну боротьбу з голландкою Дияволицею Сінклер, у якої були не груди, а снаряди, особливо ж про бій на чемпіонаті світу з Улла-Улла, на прізвисько Бухенвальдська Сука, яку ніхто ніяк не міг перемогти, навіть Сталеве Стегно, кумир Бабці-Ружі, коли вона була кечисткою. В моїй уяві вимальовуються ці бої, я бачу свою подругу на рингу такою, як зараз: низенькою старенькою у рожевому халаті, вона трохи тремтить, але задає перцю людоїдкам у трико. Мені здається, що це я. Я стаю найсильнішим. Мщуся...

Що ж, якщо після всіх цих підказок про Бабцю-Ружу, або Душогубку з Ланґедоку, ти, Боже, так і не збагнув, хто така Бабця-Ружа, час перестати бути Богом і вийти на пенсію. Гадаю, я ясно висловився?

Повертаюся до своїх справ.

Одним словом, зроблена мені пересадка багатьох тут засмутила. Хіміотерапія також, але це не так і важливо, оскільки ми покладали надію на пересадку. Мені здається, що тепер лікарі вже не знають, що ж іще запропонувати, їх аж шкода. Лікар Дюссельдорф, якого мама вважає красивим, хоча, як на мене, у нього надто густі брови, схожий на Діда Мороза, якому прикро від того, що в мішку більше немає дарунків.

Атмосфера погіршується. Я обговорив це зі своїм товаришем Шинкою. Його справжнє ім'я Ів, але ми називаємо його Шинкою, це личить йому більше, бо він дуже попечений.

- Шинко, по-моєму, лікарі мене більше не люблять, я наганяю на них депресію.

- Таке скажеш, Яйцеголовий! Лікарі невтомні. У них завжди повно ідей щодо операцій, які можна зробити. За моїми підрахунками вони пообіцяли мені, щонайменше, шість.

- Можливо, ти їх надихаєш?

- Треба думати.

- Чому вони прямо не скажуть, що я помру?

Тут Шинка, як усі в лікарні, оглух. Якщо в лікарні вимовити слово "помирати", ніхто тебе не почує. Можеш бути певним - заляже пауза, і розмова перейде на іншу тему. Я провів цей тест з усіма. За винятком Бабці-Ружі.

Тож сьогодні вранці я вирішив перевірити, чи їй теж заціпить у цей момент.

- Бабцю-Ружо, схоже, що ніхто мені не зізнається, що я помру?

Вона дивиться на мене. Невже вона відреагує, як усі інші? Будь ласка, Душогубко з Ланґедоку, втримайся і збережи слух!

- Чому ти хочеш, щоб тобі про це казали, якщо ти й сам знаєш, Оскаре?

Фух, вона почула.

- По-моєму, Бабцю-Ружо, люди придумали собі лікарню, яка відрізняється від тієї, що існує насправді. І чинять так, наче в лікарню лягають лише для того, щоб одужати. Тоді як туди лягають і для того, щоб померти.

- Твоя правда, Оскаре. Гадаю, ми так само помиляємося й відносно життя. Забуваємо, що воно крихке, ламке та ефемерне. Ми всі вдаємо, що безсмертні.

- Бабцю-Ружо, моя операція виявилася невдалою?

Бабця-Ружа не відповіла. У такий спосіб вона сказала "так". Упевнившись, що я все зрозумів, вона підійшла і благально попросила:

- Але я тобі, звісно, нічого не казала. Обіцяєш?

- Обіцяю.

Ми трохи помовчали, просто щоб добре обмізкувати нові думки.

- Чом би тобі не написати Богові, Оскаре?

- О, ні, тільки не Ви, Бабцю-Ружо!

- Що, тільки не я?

- Тільки не Ви! Я гадав, Ви не можете обманювати.

- Я не обманюю.

- Тоді навіщо говорите мені про Бога? Мене вже колись ошукали з приводу Діда Мороза. Одного разу досить!

- Оскаре, між Богом і Дідом Морозом немає ніякого зв'язку.

- Ні, є. Це запудрювання мізків і таке інше.

- Невже ти думаєш, що я, стара кечистка, яка виграла сто шістдесят зі ста шестидесяти п'яти турнірів, причому сорок три з них закінчились нокаутом, можу хоч на грам повірити у Діда Мороза?

- Ні.

- Так от, у Діда Мороза я не вірю, але в Бога - вірю. Ось так.

Звісно, коли так кажуть, це все міняє.

- А навіщо писати Богові?

- Ти почуватимешся не таким самотнім.

- Не таким самотнім із кимось, хто не існує?

- Примусь його існувати.

Вона нахилилася до мене.

- Щоразу як ти віритимеш у нього, його існування ставатиме вірогіднішим... Якщо будеш наполегливим, він почне існувати у всій повноті. І творитиме для тебе добро.

- Про що ж я йому напишу?

- Виклади свої думки. Ті, які не висловлюєш; саме вони тиснуть, міцно вкорінюються, лягають тягарем, знерухомлюють тебе, посідають місце нових думок і отруюють тебе. Якщо ти мовчатимеш, то перетворишся на смердюче сміттєзвалище старих думок.

- О'кей.

- Окрім того, ти щодня можеш звернутися до Бога з проханням. Але вважай! Лише з одним.

- Ваш Бог, Бабцю-Ружо, - нікчемний. Аладін мав право на три бажання від джина з лампи.

- Одне бажання щодня - це краще, ніж три за все життя, чи не так?

- Авжеж. І я можу все йому замовити? Іграшки, цукерки, машину...

- Ні, Оскаре. Бог - не Дід Мороз. Ти можеш просити у нього лише духовні речі.

- Наприклад?

- Наприклад: мужності, терпіння, пояснень...

- О'кей. Розумію.

- А ще, Оскаре, ти можеш попросити його про прихильність до когось іншого.

- Маючи право на одне бажання в день, Бабцю-Ружо, не варто робити дурниць, спершу я притримаю його для себе!

Ось так. Тому, Боже, з нагоди першого листа (я тобі трохи описав свій стиль життя тут, у лікарні, де на мене тепер дивляться як на перепону медицині) хотів би просити відповісти на одне запитання: я одужаю? Скажи "так" чи "ні". Це ж нескладно. "Так" чи "ні". Непотрібне закресли.

До завтра, цілую,

Оскар.

P.S. Я не знаю твоєї адреси: як мені бути?

Дорогий Боже,

Браво! Ти дуже крутий. Ти дав відповідь на запитання раніше, ніж я відправив листа. Як це в тебе вийшло?

Сьогодні вранці, коли в кімнаті для відпочинку я грав з Ейнштейном у шахи, прийшов Поп Корн, щоб мене попередити:

- Приїхали твої батьки.

- Мої батьки? Не може бути. Вони приїздять тільки в неділю.

- Я бачив машину - червоний джип із білим брезентовим чохлом.

- Це неможливо.

Я стенув плечима і продовжував грати з Ейнштейном.

# data[].attributes.attachment_link.title
Оскар і Рожева Пані - Ерік-Емманюель Шмітт, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Ерік-Емманюель ШМІТТ ОСКАР І РОЖЕВА ПАНІ Повість З французької переклала Олена Борисюк Присвячується Даніелі Дар'є Дорогий Боже, Мене звуть Оскар, мені десять років, я підпалив кота, собаку, будинок (здається, навіть підсмажив червоних рибок), це мій перший лист до тебе, бо досі мені бракувало часу через навчання. Одразу хочу тебе попередити, що я ненавиджу писати.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ourboox is the world's simplest platform for creating and sharing amazing ebooks.

You too can become one of our 75,000 authors.

Join us now and start creating your own books right away.

Create your own free book

# data[].attributes.attachment_link.title
Книга про уяву,яка допомагає жити - Ourboox

# data[].attributes.attachment_link.description
Ourboox is the world's simplest platform for creating and sharing amazing ebooks. You too can become one of our 75,000 authors. Join us now and start creating your own books right away. Create your own free book

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ранок на "Лтаві"

# data[].attributes.attachment_link.title
Експрес урок:  «Оскар і Рожева пані» Еріка Еммануеля Шмітта

# data[].attributes.attachment_link.title
Wordshoot! "Жанри літератури. Народна та літературна казка"

# data[].attributes.attachment_link.title
Wordshoot! "Що ми знаємо про казки"

# data[].attributes.attachment_link.title
Flashcards! "Жанри літератури. Народна та літературна казка"

# data[].attributes.headline
МІХАЕЛЬ ЕНДЕ "МОМО"

# data[].attributes.subject
МІХАЕЛЬ ЕНДЕ "МОМО"

# data[].attributes.body
ЧИТАЄМО ОНЛАЙН

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Міхаель Енде

Момо

Із пітьми світло йде.

Не знаю, хто ти й де,

Що шлеш такі промінчики ясні.

Та хто б ти не була,

Зориночко мала,-

Світи мені, світи, світи мені!

(На мотив ірландської дитячої пісеньки)

ЧАСТИНА ПЕРША

МОМО ТА ЇЇ ДРУЗІ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

ВЕЛИКЕ МІСТО І МАЛЕНЬКА ДІВЧИНКА

За давніх, давніх часів, як люди ще розмовляли зовсім інакшими, не теперішніми мовами, в теплих країнах уже пишалися великі, чудові міста. В тих містах височіли царські та імператорські палаци, слалися широкі вулиці, вузенькі вулички й покручені завулки, стояли розкішні храми з золотими й мармуровими статуями богів, вирували квітчасті базари, де торгували товарами з усього білого світу, розлягались просторі й гарні майдани, куди люди сходилися обміркувати новини чи послухати промови.

Та насамперед, у тих містах були театри.

Вони скидались на нинішній цирк, тільки що будували їх із самого каменю. Лави для глядачів здіймалися східцями одна над одною, утворюючи ніби велетенську лійку. Згори деякі з цих споруд здавалися зовсім круглими, другі - овальними, а треті розкидалися розгонистим півколом. Називалися вони амфітеатрами.

Були амфітеатри величезні, як футбольний стадіон, а були й менші - усього на дві-три сотні глядачів. Декотрі були пишні, оздоблені колонами й статуями, а інші - прості й неоздоблені. Дахів амфітеатри не мали. Вистави грали просто неба. Отож у багатих амфітеатрах угорі над лавами напинали злототкані килими, щоб заслонити глядачів від пекучого сонця або раптової зливи. У простих театрах задля цього правили очеретяні або солом'яні мати. Одне слово, театри були не всі однакові. Та відвідували їх усі, бо всі палко любили дивитись і слухати вистави.

І коли люди серцем проживали ті зворушливі чи кумедні події, які відбувалися на сцені, їм здавалось, наче те вдаване життя якимось дивовижним чином виходить правдивіше, ніж їхнє власне, повсякденне. І вони любили проживати цю інакшу дійсність.

Тисячоліття проминули відтоді. Великі стародавні міста занепали, храми й палаци завалилися. Вітер і дощ, холод і спека вигладили й повидовбували камінь, і від великих театрів залишилися самі руїни." У поруйнованих стінах тепер лиш цикади ведуть свою монотонну пісню, неначе то земля так дихає вві сні.

Та декотрі з великих стародавніх міст залишились великими й сьогодні. Звісно, життя в них стало інакше. Люди їздять автомобілями й трамваями, мають телефон і електричне світло. Але де-де серед новітніх будівель ще натрапиш на дві-три колони, браму, рештки прадавнього муру чи й на амфітеатр давноминулих днів.

В одному з таких міст і сталась оця історія.

На південній околиці того міста, там, де вже починається поле, а будинки й халупчини стають дедалі вбогіші, лежать, сховавшись у пінієвому ліску, руїни невеличкого амфітеатру. Він і за давнини був не з розкішних - цей, сказати б, театр для вбогих. А в наші дні, себто за тих часів, коли почалась оця історія з Момо, про ті руїни майже геть забули. Знали про них ще хіба кілька вчених знавців старовини, та й ті до них збайдужіли, бо там уже не було чого вивчати. Не були руїни і якоюсь дивницею, щоб змагатися з іншими дивовижами, які трапляються у великому місті. Отож туди забивалися вряди-годи хіба що двоє-троє туристів, видирались догори зарослими травою кам'яними лавами для глядачів, голосно розмовляли, клацали фотоапаратами, роблячи на спомин знімки, та й ішли собі геть. Тоді в кам'яну лійку поверталася тиша і цикади заводили нову строфу нескінченної своєї пісні - строфу, що нічим не різнилася від старої. Власне, тільки люди, що там поблизу жили, добре знали цю химерну округлу споруду. Там паслися їхні кози, діти грали в м'яча на її круглому дні, а інколи вечорами там зустрічалися закохані пари.

Але одного дня люди загомоніли, що віднедавна хтось у руїнах живе. Казали - дитина, мале дівча. А проте напевно твердити було не можна, бо те дитя мало на собі не зовсім звичну одіж. А звати її Момо чи якось так.

І справді, на вигляд Момо здавалась трохи чудною і людей, які понад усе цінують чистоту й ошатність, мабуть-таки, могла трохи налякати. Вона була маленька й худенька, через те ніхто нізащо не вгадав би, чи їй тільки вісім, а чи всі дванадцять років. Вона мала буйні, смолянисто-чорні кучері, до яких, видно, зроду не торкались гребінець і ножиці. Мала величезні, прегарні й так само смолянисто-чорні очі і ноги тієї ж таки барви,- бо здебільшого бігала боса. Лише взимку подеколи взувалася в черевики, та вони були неоднакові, розпаровані, ще й до того великі на неї. Адже з майна вона тільки й мала собі те, що десь знайшла або що їй подарували люди. Спідничина в неї була пошита з різнобарвних клаптів і сягала аж по кісточки. Зверху вона надягала стару, занадто на неї велику чоловічу куртку, рукава якої звичайно закасувала. Підрізувати їх Момо не хотіла, бо завбачливо думала про те, що вона ж ростиме. А хто його знає, чи трапиться їй ще коли отака добряча куртка зі стількома кишенями.

Під зарослою бур'яном сценою театру було кілька на півзавалених кімнатчин, куди можна було залазити крізь дірку в стіні. Тут Момо влаштувала собі житло.

Якось опівдні до дівчинки прийшло кілька жінок і чоловіків - з тих, що неподалік жили,- надумавши її про дещо розпитати. Момо стояла перед ними й злякано на них дивилася: вона боялась, що ці люди її звідси проженуть.

Та невдовзі помітила, що вони до неї прихильні. Вони й самі були вбогі і знали життя.

- Так,- мовив один чоловік,- отже, тобі тут до вподоби?

- Авжеж,- відказала Момо.

- І тобі хотілось би тут залишитися?

- Так, дуже.

- Хіба ж тебе ніхто ніде не чекає?

- Ні.

- Я хочу сказати - хіба тобі не треба додому?

- Моя домівка тут,- швиденько запевнила Момо.

- А звідки ж ти тут узялась, дитино?

Момо непевно махнула рукою, показавши кудись у далечінь.

- А хто ж твої батько та мати? - все допитувався чоловік.

Дівчинка безпорадно глянула на нього й на решту людей і легенько знизала плечима. Всі перезирнулися й зітхнули.

- Ти не бійся,- казав далі той чоловік,- ми не прийшли тебе проганяти. Ми хочемо тобі допомогти.

Момо кивнула головою мовчки, не дуже впевнено.

- Ти кажеш, що звешся Момо, так-бо?

- Так.

- Це гарне ймення, але я його ніколи досі не чув. Хто тебе так назвав?

- Я сама,- відповіла Момо.

- Ти сама себе так назвала?

- Авжеж.

- Коли ж ти народилася?.

Момо трохи подумала г нарешті сказала:

- Наскільки пам'ятаю, я була на світі весь час.

- Невже в тебе немає ні тітки, ні дядька, ні бабуні - геть нікогісінько, до кого б ти могла піти?

Якусь хвильку дівчинка мовчала і тільки дивилася на того, хто питав. Тоді прошепотіла:

- Моя домівка тут.

- Так,- мовив чоловік,- але ж ти дитина, скільки тобі насправді років?

- Сто,- нерішуче відповіла Момо. Люди засміялись, певні, що це жарт.

- Ні, справді, скільки тобі років?

- Сто два,- промовила Момо ще нерішучіше.

Люди аж по хвилині зрозуміли, що дівчинка знає лише кілька чисел, які десь почула, та не уявляє їхнього значення, бо ніхто не вчив її лічити.

- Слухай,- сказав той-таки чоловік, порадившись про щось із іншими. - Чи не краще, якби ми розповіли поліції, що ти тут? Ти б тоді пішла жити до притулку, мала б що їсти й де спати, і тебе б навчили рахувати, читати й писати і багато чого ще.

Момо злякано подивилася на нього.

- Ні,- пролебеділа вона,- я туди не хочу. Я вже там була. І ще діти там були. Там на вікнах грати. І щодня нас били. За нізащо. То я вночі перелізла через мур і втекла звідти. Я туди не хочу.

- Це я можу зрозуміти,- сказав якийсь старий чоловік, кивнувши головою.

Інші теж могли це зрозуміти, бо й вони закивали головами.

- Ну гаразд,- мовила одна жінка. - Але ж ти ще маленька. Хтось та має піклуватися про тебе.

- Я сама,- відповіла Момо з полегкістю.

- Хіба ти зумієш? - допитувалася жінка. Момо помовчала, а тоді тихенько сказала:

- Мені багато не треба.

Люди знов перезирнулися, зітхнули й закивали головами.

- Знаєш що, Момо,- озвався той чоловік, що починав розмову. - А може б, ти пішла до кого з нас? Правда, в нас самих тіснувато, а в багатьох ще й купа дітей, що хочуть їсти. Та, як подумати,- на одне більше чи на одне менше - хіба не однаково? Як ти гадаєш?

- Дякую,- сказала Момо і вперше всміхнулася. - Дуже вам дякую! А можна мені й далі жити тут?

Люди довго радилися так і сяк і врешті згодилися з дівчинкою, розміркувавши, що тут їй житиметься не гірше, ніж би в кого з них, а дбатимуть вони про неї гуртом, для гурту воно буде й легше, ніж би для когось одного.

Вони зараз-таки й перейшли від балачок до діла - заходились лагодити напівзруйновану кам'яну кімнатку, де оселилась Момо, і влаштовувати в ній усе якомога краще. Один з них, муляр, навіть поставив їй невеличку грубку з каменю. Ще й іржаву трубу роздобули для неї. Дід-столяр розбив кілька ящиків і змайстрував з тих дощечок столик і два стільці. А жінки принесли стареньке залізне ліжко, оздоблене дротяними закрутками, матрац і дві ковдри. З кам'яної діри під сценою зруйнованого театру вийшла затишна кімнатка. Ще й наостанку муляр, що мав хист художника, намалював на стіні гарний букет квітів. Навіть раму й гвіздок, на якому картина висить, змалював.

А тоді прийшли діти тих людей і принесли, що мали, з їжі: хто - шматочок сиру, хто - пиріжок, а хто - трохи фруктів. А що дітей було багато, то надвечір назбиралося стільки наїдків, що всі гуртом справили в амфітеатрі справжнє невеличке свято - входини Момо. І так весело бенкетували, як уміють лише вбогі люди.

Отак почалася дружба між маленькою Момо та людьми з прилеглих околиць.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

НЕЗВИЧАЙНА ВЛАСТИВІСТЬ І ЗВИЧАЙНІСІНЬКА СУПЕРЕЧКА

Відтоді малій Момо велося добре, принаймні на її думку. Попоїсти в неї тепер завжди було що, коли більше, коли менше - як трапиться, скільки дадуть люди. Мала вона дах над головою, мала ліжко і могла, як було холодно, розпалити в грубці. А найголовніше - у неї тепер було багато добрих друзів.

Хтось подумав би, що Момо просто пощастило - зустрілися такі гарні люди. Вона й сама точнісінько так гадала. Та невдовзі люди зрозуміли, що і їм з нею неабияк поталанило. Момо стала потрібна їм, і вони чудувались, як могли обходитись без неї досі. І що довше ця маленька дівчинка мешкала поруч, то необхідніша для них ставала; така необхідна, аж вони почали боятися, щоб вона часом якогось дня знов не пішла собі від них.

Тож до Момо дуже часто приходили гості.

# data[].attributes.attachment_link.title
Момо - Міхаель Енде, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Міхаель Енде Момо Із пітьми світло йде. Не знаю, хто ти й де, Що шлеш такі промінчики ясні. Та хто б ти не була, Зориночко мала,- Світи мені, світи, світи мені!

# data[].attributes.headline
МІХАЕЛЬ ЕНДЕ "МОМО"

# data[].attributes.subject
МІХАЕЛЬ ЕНДЕ "МОМО"

# data[].attributes.body
Тема ЧАСУ у книзі

# data[].attributes.headline
ПЕРЕГЛЯНЬТЕ ФІЛЬМ.Яка головна відмінність між текстом твору та фільмом ?

# data[].attributes.subject
ПЕРЕГЛЯНЬТЕ ФІЛЬМ.Яка головна відмінність між текстом твору та фільмом ?

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
СМОТРИМ. Золотая коллекция русского кино

# data[].attributes.attachment_link.title
Рыжий, честный, влюблённый. 1 серия (1984)

# data[].attributes.headline
Дитяча аудіокнига Аудіоказка Слухати

# data[].attributes.subject
Дитяча аудіокнига Аудіоказка Слухати

# data[].attributes.attachment_link.title
1.Людвігові Хитрому - ура, ура, ура !🐾🐾🐾 Дитяча аудіокнига Аудіоказка Слухати Онлайн

# data[].attributes.headline
ЯН УЛОФ ЕКГОЛЬМ "ЛЮДОВІКОВІ ХИТРОМУ-УРА,УРА,УРА!"

# data[].attributes.subject
ЯН УЛОФ ЕКГОЛЬМ "ЛЮДОВІКОВІ ХИТРОМУ-УРА,УРА,УРА!"

# data[].attributes.body
ЧИТАЄМО ОНЛАЙН

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Людвігові чотирнадцятому - ура!

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

Чи знаєш ти Ларсонів? Ні, не тих, що часом приходять до вас у гості. Це я про хитрих Ларсонів. А коли ще сказати, що хитрі Ларсони мешкають у норі, то ти й здогадаєшся, про кого мовиться. Авжеж - про найбільшу, найхитрішу лисячу родину в цілому лісі.

Звичайно, ти й гадки не мав, що хтозна-скільки разів ходив над лисячою норою. А пам'ятаєш кам'янистий пагорбець із розлогими кущиками ялівцю, де навесні найраніше розтає сніг, а влітку найдужче припікає сонце?

Отож на тому місці, глибоко в піску, тато Ларсон улаштував своїй родині житло. Коли б ти зазирнув туди, то найперше побачив би кухню. Під однією стіною там стоїть чималий дерев'яний ящик - то комора. Мама Ларсон складає туди й порожні бляшанки, що їх порозкидали в лісі всякі недбайливці. Тими бляшанками лиси користуються замість тарілок, блюдечок і мисок. Є в кухні й стіл, що його змайстрував із дощечок сам тато Ларсон. Майже така сама завбільшки й вітальня. Щовечора в ній збираються всі Ларсони. А поряд міститься дитяча кімната, де стоять ліжечка, застелені ялиновим гіллям, щоб було по-справжньому тепло й гарно. До нори є три входи: перший - біля здоровенного пня, другий - під замшілим каменем, а третій - такий потайний, що тільки тато Ларсон знає, де він. І лише як родині загрожуватиме небезпека, й не можна буде вибратися нагору через ці два виходи, отоді в пригоді стане потайний.

Може, тобі здається, що нора завелика? Таж і Ларсонів багатенько! Найперше, звичайно, тато Ларсон, добрий крутій, що виходив цілий із безлічі пригод. Тепер він трохи підтоптався й сподівається, що його діти швидко виростуть і самі підуть добувати собі їжу. За татом іде мама Ларсон. Вона зрідка залишає нору, бо їй треба сидіти вдома, готувати їсти й глядіти дітей. А це вам неабищо - піклуватися про чотирнадцятьох лисенят! Найстарший і найдужчий серед них - Лабані.

Л а 6 а н - дослівно "шельма", "пройда"

Недавно він закінчив лисячу школу і виявив такий хист до хитрощів, як і його тато. Менших Лабанових братиків звати Леопольд, Лаге, Лассе-Молодший та Лассе-Старший, Ленарт, Лео та Лукас, а сестричок Лаура, Лінея, Ловіса, Лідія та Лоттен.

Усі вони ще ходять до лисячої школи, щоб навчитися усяких хитрощів. Це вже тринадцятеро лисенят, та ось нарешті и Людвіг Чотирнадцятий. Він іще не доріс до школи й скидається на невеличкий руденький клубочок із біленьким кінчиком на хвості. Але не думай, що Людвіг Чотирнадцятий мазунчик. Він любить гратися зі старшими братиками й сестричками. Ото як заведуть борюкатися та кусати одне одного за хвостики, зчинять такий гармидер і такий галас, що мама Ларсон каже, ніби у них над норою земля ходором ходить.

А ще лисенята залюбки слухають, як тато Ларсон розповідає про свої пригоди. Про те, як він обводив круг пальця мисливців та гончих псів, як підкрадався до людських осель добувати їжу і який він завжди був хитрий.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

Найдужче тато Ларсон полюбляв розповідати про зустрічі з псом Максиміліаном, що жив у найближчій до лісу садибі.

- Той Максиміліан майже такий хитрий, як я, - казав тато Ларсон. - Цікаво, а хто з вас, діти, найперший обведе його круг пальця?

- Найхитріший за всіх я! - завжди кричав Лабан.

- Ні, я... я... - одне перед одного скавуліли Леопольд, Лассе-Молодший, Лассе-Старший і геть усі лисенята.

Якось усіх їх перекричав Людвіг Чотирнадцятий:

- Я найперший обведу Максиміліана круг пальця! Я!

Тоді лисенята так зареготали, що аж гикалка на них напала.

...Але цього вечора в Ларсонів було напрочуд тихо.

- Йдіть собі в свою кімнату й - ні пари з вуст! - суворо звеліла мама Ларсон лисенятам.

Тато Ларсон сидів у кріслі, що було змудроване зі старенького дитячого візочка. Він так зажурився, що навіть не помітив мами Ларсон, яка саме підійшла до нього з чималою чашкою його улюбленого горобинового напою.

- Охо-хо! Охо-хо! - застогнав тато Ларсон. - Та мені ж соромно показуватися комусь на очі!

- Охо-хо! Охо-хо! - підхопила мама Ларсон. - Що скажуть родичі?!.

- Бідолашний наш дідусь, - зітхнув тато Ларсон. Найхитріший на весь ліс у нашому роду лис і має такого правнука!

- Бідолашний дідусь, він цього не переживе, - приказувала мама Ларсон і витирала сльози в кутиках очей. - Тобі якось треба його напоумити.

Що ж воно сталося? Невже хтось із Ларсонів ускочив у біду?

Так, для мами й тата Ларсонів це була біда. Виявляється, один їхній син не хоче бути хитрим! Це Людвіг Чотирнадцятий. Він не хотів учитися дурити інших і не любив, коли тато хвалився своїми хитрощами.

- Охо-хо, - ще раз зітхнув тато Ларсон-А поклич- но сюди Людвіга. Я з ним побалакаю.

Тато Ларсон підвівся з крісла і подивився на шматок березової кори, що висіла на стіні. Там було виведено чорничним соком: "ХИТРОЩАМ - СЛАВА! ЛАРСОНАМ-УРА!"

Людвіг Чотирнадцятий зайшов до вітальні навшпиньки.

- Ви мене кликали, тату? - спитав він.

- Мій любий, коханий синочку, - лагідно почав тато Ларсон. - Ти ще не вмієш читати, але, може, вже знаєш, що написано на цій табличці?

Людвіг Чотирнадцятий вильнув хвостиком.

- З давніх-давен ці слова були гаслом для нашої родини, - вів далі тато Ларсон. - Усі ми відомі своїми хитрощами. А кращої слави лисові й не треба.

- Отже, я дурненький, - сказав Людвіг Чотирнадцятий і задер писочок. - Нехай так, але я не вчитимусь дурити інших. Це негарно, коли б ви знали, як це негарно!

Тато Ларсон почухав за вухом і спитав:

- Хто тобі такого набалакав?

Мої найліпші друзі, зайчата Юке-Ю і Туфе-Ту, - відповів Людвіг Чотирнадцятий. - У них дома є книжка, в якій написано, що всі повинні бути добрими.

Тато Ларсон почухав і за другим вухом, бо не знав, що йому сказати на це.

- Воно-то правда, що ми повинні бути добрими до інших звірят, - нарешті промимрив він. - Але це не означає, що нам не треба дурити. Напевно, у зайчат є й та книжка, в якій написано, що лиси мають бути хитрими?

- Мене це не цікавить, - зухвало проказав Людвіг Чотирнадцятий. - Я не хочу хитрувати, шахраювати, прикидатися і погано поводитися. Я хочу бути з усіма добрим і приязним.

- Але ж ти щодня хочеш їсти, - спробував по-іншому тато Ларсон. - То частенько треба й хитрувати.

- Я куплю собі їсти у крамничці, - відповів Людвіг Чотирнадцятий.

- Але найкраща їжа та, що в людських дворах, - нагадав тато Ларсон. - А як не схитруєш, то туди й не прокрадешся.

- Тоді я не їстиму тієї їжі, - сказав Людвіг Чотирнадцятий.

Тато Ларсон зітхнув. Горе та й годі!

- Йди до своєї кімнати, трохи ще пограйся і лягай спати, - засичав він і зі злості, і заходився постукувати по долівці своїм довгим пухнастим хвостом. - З нього пуття не буде! - гукнув тато Ларсон мамі Ларсон, яка стояла на кухні й вилизувала після обіду посуд. - Уяви собі, щоб лис не хотів хитрувати й дурити інших!

- Може, він помудрішає, як підросте, - спробувала втішити його мама Ларсон.

Тато Ларсон дістав із нагрудної кишені свого кожушка годинничок.

- Незабаром уже й осінь, - мовив він. - Без хитрощів Людвіг Чотирнадцятий не зуміє добувати їжу. А нам нема коли полювати ще й для нього. Що ж нам робити?

- Мабуть, він грається не з тими дітьми, - відповіла мама Ларсон. - Його друзі занадто добрі й приязні. Ти чув, що він про них розказував? Вони вчать нашого малого Людвіга всяких дурниць.

Тато Ларсон підхопився з крісла, мов ошпарений.

- А й справді! - вигукнув він. - Людвігові треба заборонити гратися з чужими дітьми!

- То що ж він - буде зовсім сам? - заперечила мама Ларсон.

- У нього он скільки братиків і сестричок, - правив своєї тато Ларсон.

- Вони ходять до школи, - нагадала мама Ларсон.

- Один брат уже закінчив школу, - усміхнувся тато Ларсон, - І він його навчить таких хитрощів, що й не вженешся.

Тато Ларсон прочинив двері до дитячої кімнати й гукнув:

- Лабане! А йди-но сюди!

Найстарший син нечутно підійшов до батьків. Він поширшав у плечах і вмів хитро мружити очі.

- Мені потрібна твоя допомога, - сказав тато Ларсон. - Ти добре склав екзамени в лисячій школі і скоро станеш зовсім дорослий.

Лабан скорчив гримасу, вишкірив зуби й спитав:

- А ви не знаєте, як мене прозвали в школі?

Цього ні тато, ні мама не знали.

- Лабан Хитрий, - похвалився юний лис. - Усі мене бояться і знають, що хитрішого за мене не знайдеться на кілька миль навкруг.

- Ти гордість нашої родини! - вигукнув тато Ларсон і поплескав сина по плечі. - Тепер тобі доведеться показати весь свій хист. Ти повинен допомогти Людвігу Чотирнадцятому і вибити йому з голови шкідливі думки. Ти ж, мабуть, чув його теревені про те, що він не хоче хитрувати?

Лабан ураз скис.

- Виходить, мені треба гратися з тією малечею? - образився він.

- А хіба краще мати брата, який тебе соромить на кожному кроці? - спитав тато Ларсон.

Лабан похитав головою.

- Щоб бути справжнім лисом, треба дурити інших, - поважним тоном вів далі тато Ларсон. - У нашій родині завжди були тільки справжні лиси. Ану, що написано отут на корі?

- "ХИТРОЩАМ-СЛАВА! ЛАРСОНАМ-УРА!" - випалив Лабан.

- От і добре, синку, - всміхнувся тато Ларсон. - Ти зробиш із Людвіга Чотирнадцятого справжнього лиса й навернеш його до хитрощів.

Лабан потягся й по хвилі мовив:

- Обіцяю вам, тату, робити все якнайкраще. І піклуватися про всіх своїх братиків та сестричок. Ви ж знаєте, як мене прозвали - Лабан Хитрий.

- Не дери носа! - перебив його тато Ларсон. Найхитріший у родині я. І я сам навчу Людвіга Чотирнадцятого найзвичайнісіньких хитрощів. А ти гляди, щоб він не грався в лісі з чужими дітьми. Особливо з такими, які забивають йому голову дурницями. Зрозумів?

- Зрозумів, тату, - відповів Лабан. - Із завтрашнього ж ранку Людвіг Чотирнадцятий гратиметься тільки зі мною.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

Другого дня рано-вранці Лабан збудив свого братика Людвіга Чотирнадцятого.

- Вставай-но! - невдоволено гукнув Лабан. - Будемо гратися.

Людвіг Чотирнадцятий протер сонні очі, позіхнув і сказав:

- А я не хочу з тобою гратися. Всі мої друзі вважають, що ти справжній Лабан Хитрий.

Лабан на радощах аж розцвів.

- Та невже? - спитав він. - Приємно чути! Але я тобі сказав - уставай! Мені треба тебе багато чого навчити.

- А я тобі сказав, що не хочу з тобою гратися, - стояв на своєму Людвіг Чотирнадцятий і заходився лизати руде хутро. - Ми з Юке-Ю і Туфе-Ту збиралися в лісі гуляти в піжмурки.

- Не зустрічайся більше з тими дурними зайчиськами! - звелів Лабан, - Тато не хоче, щоб ти грався з чужими дітьми.

# data[].attributes.attachment_link.title
Людвігові Хитрому - ура, ура, ура! (Людвігові Чотирнадцятому - ура!) - Ян Екгольм, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Людвігові чотирнадцятому - ура! РОЗДІЛ ПЕРШИЙ Чи знаєш ти Ларсонів? Ні, не тих, що часом приходять до вас у гості. Це я про хитрих Ларсонів. А коли ще сказати, що хитрі Ларсони мешкають у норі, то ти й здогадаєшся, про кого мовиться. Авжеж - про найбільшу, найхитрішу лисячу родину в цілому лісі.

# data[].attributes.headline
ЗНАЙОМИМОСЯ З ПРОГРАМОЮ ФАКУЛЬТАТИВУ

# data[].attributes.subject
ЗНАЙОМИМОСЯ З ПРОГРАМОЮ ФАКУЛЬТАТИВУ

# data[].attributes.attachment_link.title
СУЧАСНА СВІТОВА ДИТЯЧА ЛІТЕРАТУРА 2

# data[].attributes.headline
ЗНАЙОМИМОСЯ З ПРОГРАМОЮ ФАКУЛЬТАТИВУ 

# data[].attributes.subject
ЗНАЙОМИМОСЯ З ПРОГРАМОЮ ФАКУЛЬТАТИВУ 

# data[].attributes.attachment_link.title
КАЗКОВИМИ СТЕЖКАМИ

# data[].attributes.headline
Французькі народні казки                                 "Дроворубова донька"

# data[].attributes.subject
Французькі народні казки                                 "Дроворубова донька"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Матеріал з Казки українською мовою

Був собі на світі добрий дроворуб. Щоранку йшов він у ліс і до пізнього вечора рубав там дрова. Мав він трьох дочок-красунь. Щодня котрась із них приносила батькові обід - казанок гарячої юшки.

Рубає якось дроворуб дрова і раптом бачить: вилазить із хащі страшний звір, не звір навіть, а справжнє чудовисько,- і шасть до нього. Зблід дроворуб від страху, впустив сокиру. А чудовисько схопило його за руку та й каже:

- Якщо не віддаси мені за дружину одну із твоїх дочок - кепсько тобі прийдеться, з'їм я тебе!

І чудовисько зникло в густому лісі.

Цього дня принесла батькові обід старша дочка. Вийшла вона на галявину й бачить: сидить батько, спершися на топорище, а в очах у нього сльози.

Схвилювалася дівчина, кинулась до дроворуба:

- Що з тобою, тату? Чому ти такий сумний? Нічого я для тебе не пошкодую, навіть життя свого!

- Ох, донечко, що зі мною приключилося! Рубаю я дрова і раптом бачу: вилазить із хащі кошлате чудовисько - і шасть до мене! Хапає за руку та й каже: "Якщо не віддаси мені за дружину одну із твоїх дочок, з'їм я тебе".

- Таточку любий, не боюсь я чудовиська, якщо треба, піду за нього заміж.

Тільки-но вона це сказала, затріщали кущі, і на галявині з'явилось чудовисько. Підступилося до дівчини та як зареве:

- Ось і ти, красунечко! Тепер од мене не втечеш!

Побачила дівчина кошлате чудовисько, затремтіла від страху і, забувши про свою обіцянку, закричала:

- Ні, ні, таточку, не піду я за нього заміж! Ніколи в світі не піду! І дівчина побігла додому. А чудовисько каже дроворубові:

- Не журися, чоловіче, адже ти ще двох дочок маєш.

На другий день принесла батькові обід середульша дочка. Побачила, що сидить батько смутний-невеселий, схвилювалася й стала розпитувати, що гнітить його душу. Раз питає, і другий, і третій, а батько мовчить, голови не підводить.

- Скажи мені, таточку любий, чим ти журишся? - заблагала дівчина востаннє.

Підвів дроворуб голову, глянув на дочку, зітхнув тяжко і повідав їй про свою біду.

- Не сумуй, таточку, не побивайся! - сказала дочка.- Не боюсь я того чудовиська! Якщо треба, хай бере мене собі за дружину!

Сказала вона так,- а чудовисько тут і вродилося. Підскочило, зубами заскреготіло, заревло:

- Ти вже тут, красунечко! Зараз я заберу тебе! Затремтіла дівчина від страху, позадкувала, руками замахала:

- Ні, ні, не піду я за тебе! Надто вже ти страшне!

Та й кинулася бігом додому, як і старша її сестра. Глянуло чудовисько на дроворуба і каже:

- Не журися, чоловіче! Адже в тебе є ще одна дочка - найменша і найгарніша.

- Правда твоя - є ще в мене Маріон, моя менша,- відповів дроворуб і похилив голову.

Назавтра принесла батькові в ліс обід Маріон. Поставила на пень казанок із юшкою, глянула на батька - а він аж чорний від туги. Стала вона розпитувати, що гнітить його душу. Не втримався дроворуб і розповів їй про чудовисько. Вислухала Маріон батька та й каже:

- Не боюсь я, таточку, того чудовиська, якщо треба, піду за нього заміж.

Тільки-но це сказала, де не взялося на галявині чудовисько. Підскочило до Маріон, смикнуло її за руку та як зареве на весь ліс:

- Заберу я тебе! Будеш мені за дружину, красунечко!

А Маріон каже:

- Роби як хочеш, тільки не муч мого бідного таточка.

Зареготало чудовисько, підстрибнуло від радості, схопило Маріон і вмить зникло в хащі.

Впав дроворуб на землю та й залився гіркими слізьми.

- Дитино моя мила, дитино моя люба, не побачу я тебе більше!

А чудовисько завело Маріон далеко в густий ліс. Там стояв серед високих ялин і сосон розкішний замок. І раптом обернулося чудовисько прекрасним юнаком. Зраділа Маріон - та й як не зрадіти! - але ні про що юнака не спитала; мовляв, поживемо - тож побачимо, що воно буде.

Незабаром вони побралися і стали жити в коханні та злагоді.

Пролетіло літо, минула зима, настала весна. Якось пішли сестри Маріон у ліс корів пасти. Коли чують - хтось співає.

- Ану послухаймо! - каже старша сестра.- Схоже, це голос нашої пропалої Маріон. Ходімо поглянемо!

Подалися сестри в глиб лісу. Йшли вони, йшли, аж поки дістались до розкішного замку. Дивляться - біля вікна сидить їхня сестра Маріон і співає веселої пісні. Впізнала Маріон сестер, зраділа, повела їх у замок, за стіл посадила, пригостила щедро і смачно. Потім про батька й матір розпитала і послала по них - хай приїдуть погостювати на тиждень.

А слід вам сказати, що відразу після весілля дав чоловік Маріон важку в'язку ключів від усіх покоїв і дозволив будь-який з них відчиняти, крім одного-єдиного.

- Якщо не хочеш біди на нас накликати, не ходи до того покою! - сказав він.

Кивнула тоді Маріон головою: мовляв, зрозуміла, волі твоєї не порушу. Може, так і було б, якби не сестри. Повела їх Маріон замок показувати. Обдивилися сестри всі покої, крім того єдиного, що його чоловік Маріон заборонив відчиняти. Але сестри цього не знали - і ну вмовляти Маріон: відчини та відчини! Може, це найпишніший покій у всьому замку?..

Довго вагалася Маріон, а потім усе-таки відчинила таємничий покій.

Тільки-но відімкнула вона замок, як ключ упав на підлогу. Підняла його Маріон і бачить: на ключі червона пляма, схожа на кров. "Звідки взялася пляма? - злякалася Маріон.- Може, в цьому покої є сліди якогось злочину? О лихо!" І Маріон заходилася стирати криваву пляму. Терла, терла, та так і не стерла. Навпаки, пляма стала ще червоніша, ще яскравіша.

Заплакала Маріон, заридала, а тут і чоловік нагодився. Поглянув він на пляму, похилив голову та й каже дружині:

- Просив я тебе: не відчиняй цього покою! Але ти не послухалася мене. Ти не знаєш, що я колись посварився із злим чаклуном, і той, розгнівавшись, перетворив мене в чудовисько на сім довгих років. І ось тепер я знову обернуся на звіра та й подамся в далекі-далекі мандри. Ніде буде мені спочити, ніде голову прихилити... А ти залишишся сама.

- Ні, цьому не бувати! - вигукнула Маріон.- Я винна в твоїй біді - тож я не покину тебе. Куди ти, туди і я!

- Ти справді не покинеш мене в біді? - зрадів чоловік.

- Ніколи не покину, любий!

Вийшли вони вдвох із замку та й подалися в далекі мандри. Довго блукали по білому світу. І трапилось так, що розминулися вони в лісі, загубили одне одного. Залишилася Маріон сама.

Довго плакала вона, довго тужила, але слізьми біді не зарадиш,- та й пішла шукати чоловіка. Проте не судилося їй знайти його. Певне, і тут не обійшлося без злого чаклуна.

Так збігло сім довгих років, і настав час, коли чоловік Маріон знов міг обернутися на людину. Але чаклун поставив умову: прибравши людську подобу, він забуде свою дружину Маріон, мовби ніколи й не знав її. Така була помста злого чаклуна.

Маріон, шукаючи чоловіка, забрела врешті-решт у кам'янисту пустелю. Вдалині виднілася неприступна скеля. Маріон піднялася на її вершечок і побачила великий похмурий замок. То був замок чотирьох Вітрів.

- Вітри вільні! - в розпачі простягла до них руки Маріон.- Ви літаєте всюди і все бачите. Скажіть мені, як вибратися з цієї пустелі?

- А куди ти йдеш, Маріон? - спитав вітер на ім'я Містраль.

- Я хочу знайти свого чоловіка, добрий Містралю.

- Гаразд, я покажу тобі дорогу. Йди за мною.

Сім днів і сім ночей бігла Маріон за Містралем, а на восьмий день вітер поник і каже їй:

- Бачиш он там, удалині, хатину? Живе в ній найдобріша на світі чарівниця. Йди до неї, вона допоможе тобі розшукати чоловіка.

- Спасибі, добрий Містралю,- уклонилася Маріон і пішла до далекої хатини.

Ледве жива від утоми, добрела вона до хатини і постукала в віконце.

Вийшла на поріг добра чарівниця, взяла Маріон за руку й повела в хатину. Відпочивши, розповіла Маріон чарівниці про те, як пішла вона заміж за кошлате чудовисько, як це чудовисько обернулося на красеня-юнака і як із власної вини втратила вона коханого чоловіка. Пожаліла добра чарівниця Маріон і сказала їй ось що:

- Знаю я: твій чоловік живе в одному місті. Сім днів і сім ночей іти до нього. Але він забув тебе і збирається одружитися з молодою дівчиною. Так начаклував злий чаклун. Проте не побивайся-я допоможу тобі. Ось тобі кісточка персика, кісточка мигдалю і круглий горішок. Бережи їх як зіницю ока: вони допоможуть тобі повернути чоловіка. А тепер спочинь трохи - і в дорогу!..

Через сім днів і ночей дісталася Маріон до того міста, про яке казала чарівниця. На вулиці вона познайомилася з балакучою жіночкою і дізналась від неї, що в місті недавно з'явився молодий красень і що відразу вподобав він дівчину. Дівчина гарна з лиця, тільки на вдачу лиха, та ще й завидюща і пожадлива.

На другий день Маріон прийшла до будинку дівчини - нареченої свого чоловіка, а коли та вийшла на поріг, умить розбила кісточку персика. І тут сталося диво: з кісточки вилетіла срібна карета, запряжена двома чудовими білими кіньми. Побачила наречена таку розкіш, і закортіло їй мати цю карету. Підійшла вона до Маріон та й питає:

- Чи не продаси мені свою карету і коней?

А Маріон їй у відповідь:

- Не продаються вони, ні за які гроші, лише за послугу даруються.

- Яку ж послугу тобі зробити?

- Дозвольте мені пересидіти ніч біля узголів'я вашого нареченого.

- Ні! Не потрібна мені твоя карета! Та й не вельми вона мені до вподоби.

І наречена рушила була в будинок, але мати зупинила її:

- Що ти, дочко, хіба можна нехтувати таким добром? Хай пересидить ніч біля узголів'я твого нареченого, а ми йому сонного зілля підсиплемо, він і знати нічого не знатиме.

Подумала наречена, поміркувала і погодилася.

Пізно ввечері слуга приніс нареченому сонного зілля. Наречений випив і вмить заснув. Тоді впустили в спочивальню Маріон.

Сіла Маріон біля чоловікового узголів'я і стала йому розповідати про свої біди-злигодні. Але він не прокидався. Заходилася Маріон його кликати, будити, за плечі торсати... Марна робота! Всю ніч умивалася Маріон гіркими слізьми, а рано-вранці наречена з матір'ю вигнали її на вулицю.

Вдень Маріон знову прийшла до будинку нареченої, а коли та вийшла на прогулянку, розбила каменем кісточку мигдалю. Ту ж мить в руках у Маріон опинилася пишна весільна сукня. Побачила таку розкіш наречена, і забаглося їй мати цю сукню.

- За скільки продаси мені сукню? У відповідь почула знайомі слова:

- Не продається ця сукня ні за які гроші, а лигає за послугу дарується!

- Яку ж послугу тобі зробити?

- Дозвольте мені пересидіти ніч біля узголів'я вашого нареченого.

- Знов ти своєї! - розгнівалася наречена і рушила була в будинок, але мати зупинила її і шепнула:

Не можна нехтувати таким добром, дочко! Не куплено, не плачено, а сукня буде твоя.

Погодилася наречена і на цей раз.

І сталося все так, як напередодні: випив чоловік Маріон сонного зілля і заснув. Маріон не могла його добудитися. Всю ніч заливалась вона слізьми і кликала:

- Прокинься, мій коханий, від міцного сну, подивися на мене! Може, не побачимося ми більше з тобою! Промов до мене хоч єдине слово!

Але чоловік не почув Маріон, а ледь зазоріло, її випхали за двері.

Вдень Маріон знову прийшла до будинку нареченої. Коли та вийшла на прогулянку, Маріон розбила круглий горішок і дістала з нього золотий ланцюжок, браслет та сережки, всипані діамантами. Побачила наречена чудові оздоби, і загорілися в неї очі. Кинулась вона до Маріон і стала просити, щоб та продала їй коштовності. Але у відповідь почула: не продаються вони, а міняються. І наречена спокусилася: обміняла свого нареченого на сережки та браслет з діамантами.

Тим часом до чоловіка Маріон підійшов старий слуга та й каже тихенько:

- Пане, до вашої спочивальні щоночі приводять молоду жінку. Сидить вона до світанку біля вашої постелі, гірко плаче і про щось вас благає. Але ви міцно спите й нічого не чуєте, бо наречена та її мати напувають вас сонним зіллям.

- Спасибі тобі, друже,- сказав чоловік Маріон і глибоко замислився. "Щось тут не так",- подумав він нарешті.

Коли пізно ввечері принесли йому келих з питвом, він сказав слузі:

- Поставте келих на столик. Я вип'ю згодом.

Але він не випив зілля, а вихлюпнув його за вікно. Потім ліг і вдав, що міцно заснув. Незабаром до спочивальні ввели молоду жінку. Сіла вона біля узголів'я і гірко заплакала, минулі щасливі дні згадуючи... Слухав чоловік, слухав - і раптом згадав. Це ж його кохана дружина Маріон! Скочив він з постелі й гаряче пригорнув її до серця. А рано-вранці пішов до нареченої і попросив, щоб вона та її мати вийшли до нього. Коли вони прийшли, промовив:

- Я прийшов до вас за порадою. Якби, скажімо, замовили ви новий ключ до скриньки замість загубленого, а потім знайшли старий,- яким ключем відмикали б ви скриньку: старим чи новим?

- Звичайно, старим,- відповіли мати й дочка.

- Отож і я так думаю. А тепер скажу вам ось що. Сім років тому мав я кохану дружину, та лиха доля розлучила нас. І ось я знайшов її!

Він підвів до нареченої та її матері Маріон. Мати й дочка аж пороззявляли роти від подиву, але сказати їм було нічого.

Маріон з чоловіком повернулися в свій замок і жили там довго-довго в коханні та злагоді.

# data[].attributes.attachment_link.title
Дроворубова донька (французька народна казка)

# data[].attributes.attachment_link.description
Матеріал з Казки українською мовою Був собі на світі добрий дроворуб. Щоранку йшов він у ліс і до пізнього вечора рубав там дрова. Мав він трьох дочок-красунь. Щодня котрась із них приносила батькові обід - казанок гарячої юшки. Рубає якось дроворуб дрова і раптом бачить: вилазить із хащі страшний звір, не звір навіть, а справжнє чудовисько,- і шасть до нього.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
перший національний

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
первый национальный

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
казки лірника сашка

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
сашко лірник

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
програма для дітей

# data[].attributes.attachment_link.title
Казки Лірника Сашка. Чарівна лампа Аладдіна

# data[].attributes.attachment_link.description
У кожному випуску програми Сашко Лірник розповідає різноманітні казки, а його дотепний коментар перетворює знайомі мелодії народних казок на свіжі струмочки захопливих історій і фантастичних пригод на втіху дорослим і малечі. Сайт http://1tv.com.ua/ Підписуйтесь на наш канал: https://www.youtube.com/user/1tvUkraine Останні новини та анонси на facebook: https://www.facebook.com/1tvua Читайте нас на Twitter: https://twitter.com/1tvua

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
СВІТ КАЗОК 🇺🇦

# data[].attributes.attachment_link.title
1.👳Казка про АЛАДДІНА і чарівну лампу 🕌 АУДІОКАЗКА -✨Слухати казку українською мовою (частина 1)

# data[].attributes.headline
Арабські народні казки«Чарівна лампа Аладдіна».

# data[].attributes.subject
Арабські народні казки«Чарівна лампа Аладдіна».

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Опис мультфільму: За сюжетом, на вулицях Аграби живе добрий молодий хлопець Аладдін. Юний злодюжка наділений хоробрим серцем, і разом зі своєю мавпочкою змушений красти на місцевому базарі.
В цей самий час головний радник султана, злий чаклун Джафар, шукає втрачену реліквію і він бачить, хто може йому в цьому допоможе. Дістати чарівну лампу з печери скарбів має саме Аладдін...

Більше мультфільмів українською мовою

Коментарі

# data[].attributes.attachment_link.description
Опис мультфільму: За сюжетом, на вулицях Аграби живе добрий молодий хлопець Аладдін. Юний злодюжка наділений хоробрим серцем, і разом зі своєю мавпочкою змушений красти на місцевому базарі. В цей самий час головний радник султана, злий чаклун Джафар, шукає втрачену реліквію і він бачить, хто може йому в цьому допоможе.