# data[].attributes.headline
Puikūs šaltiniai samprotavimui apie šeimos svarbą. Dabar reikia atsirinkti literatūrinius kūrinius, kuriais remsiesi kalbėdamas.

# data[].attributes.subject
Puikūs šaltiniai samprotavimui apie šeimos svarbą. Dabar reikia atsirinkti literatūrinius kūrinius, kuriais remsiesi kalbėdamas.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Fabrice Hadjadj, g. 1971 m., yra prancūzų filosofas ir rašytojas, filosofijos bei literatūros dėstytojas. Šiuo metu vadovauja institutui Philanthropos (Fribūre). Jaunystėje buvęs ateistas, vėliau atsivertė. Pats dažnai prisistato kaip „katalikų konfesijos žydas arabišku vardu".
Kas yra šeima? Galima nustebti, kad keliame sau tokį klausimą, ir atsiras žmonių, kurie nepraleis progos pagalvoti, jog mūsų pastangos tegali baigtis arba banalybių kartojimu, arba paprastų dalykų komplikavimu. Su tokiu klausimu, ko gero, nėra kito kelio, kaip tik laužtis pro atviras duris arba leistis į nesibaigiantį smulkmenų tikslinimą.

Tuo pat metu numanome, jog akivaizdžiausi dalykai slepiasi savo pačių šviesoje. Ne tik kaip nosis, kuri yra per arti, kad ją matytume, nei kaip vieta, pro kurią praėjome šimtą kartų, tokia pažįstama, kad kraštovaizdis tartum išsitrina. Bet greičiau kaip šaltinis, kuris nušviečia ir grindžia kitus dalykus, tačiau kuris kaip tik dėl šios priežasties pats negali būti nei nušviestas, nei pagrįstas. Šio šaltinio akivaizdoje esame lyg naktiniai paukščiai, panorėję žvelgti į saulę.

Mes visi esame kilę iš šeimos, visi pradedame turėdami pavardę, visų mūsų lopšys buvo kokia nors šeima. Šeima yra pagrindas. O jeigu ji yra pagrindas, mes negalime „pagrįsti šeimos". Jeigu ji yra mūsų konkrečių gyvenimų ištakos, tampa neįmanoma ją pateisinti arba paaiškinti, nes tam reikėtų remtis dar ankstesne pradžia, o šeima tokiu atveju taptų antrine, išvestine tikrove. Teoretikai, norintys, kad pirmoji žmonių bendrija būtų sukuriama sutartimi, kurią sudarytų belyčiai ir vieniši individai, patys teigia, kad kalbama apie fikciją, darbinę hipotezę, o ne apie tikrovę. Žmogišku lygmeniu nėra prado, ankstesnio už šeimą. Todėl mes negalime jos paaiškinti ar pateisinti, galime tik geriau suvokti jos buvimą, kuris visada yra pirmiau už mus.

Kaip tik todėl taip sunku nuginčyti tuos, kurie puola šeimos akivaizdumą. Yra lengviau paaiškinti, kad žmogus kilo iš beždžionės, negu paaiškinti, jog vaikas kyla iš vyro ir moters, nes pirmuoju atveju tezę iš tiesų reikia paaiškinti, o antruoju - nėra ką aiškinti. Tai netgi ne tezė, bet visiškai pirminė duotybė. Kaip išorinio pasaulio egzistavimas. Kaip įrodytumėte, kad išorinis pasaulis egzistuoja? Kaip kam nors įrodyti, kad saulė šviečia?

O juk saulė leidžia matyti spalvas ir per tai pati matosi. Taip pat ir šeima rodo ir pasirodo. Ji matoma ne tik gatvėse, ji matoma mumyse, ji matoma tiek bažnyčioje, tiek ir LGBT vakarėlyje, ją rodo tiek vienuolio kapucino barzda, tiek radikalios feministės krūtinė. Kad to nesimatytų, reikėtų būti angelu.

Šis matomumas yra toks stiprus, kad štai jau keletą dešimtmečių matome būtent tų žmonių, kurie norėtų atsikratyti šeimos, keistą nuslopinto šeimiškumo sugrįžimą. Tie, kas kritikavo šeimą kaip iš esmės represyvią ir engiančią instituciją, dabar nori vaiką paversti genetinės manipuliacijos produktu (mat lygybė reikalauja, kad dvi moterys ar du vyrai galėtų turėti vaiką su jų abiejų gametomis), o tai gerokai pranoksta represiją ar engimą, nes taip einama prie grynų gryniausios gamybos, ir vaikas despotiškai paverčiamas planavimo objektu, fantazijų įgyvendinimu ir netgi bandomuoju triušiu. Šis prieštaravimas rodo, kad neįmanoma dekonstruoti prigimties, galima tik sukonstruoti jos simuliakrą, panašiai kaip sukonstruojamas „dirbtinis protas", remiantis tuo labai nedaug, ką esme supratę apie žmogiškąjį protą.

Tad kas gi yra šeima? Geriausių ketinimų vedami žmonės pabrėžia kai kuriuos šeimos apibrėžimo elementus. Paminėsiu tris. 1. Šeima visų pirma yra pirmosios meilės vieta. Labai svarbu, kad tėvai mylėtų vienas kitą ir kad vaikai būtų mylimi. Be šito šeima gali tik sunykti arba iširti. 2. Šeima yra pirmojo auklėjimo vieta. Vaikas gimsta tėvams atsakingai planuojant šeimą, ir apie jo ateitį, jo augimą, jo išsilavinimą galvojama kiek įmanoma kompetentingiau. 3. Žmogiška šeima taip pat yra vieta, kur gerbiama kiekvieno laisvė. Tėvus jungia sutartis, o imdamiesi auklėtojų misijos jie ne didina vaiko priklausomybę, bet skatina jo savarankiškumą.

Dažnai pabrėžiami šie bruožai, nes galvojama apietai, kas gera vaikui. Tačiau taip elgdamiesi pražiopsome pačią šeimos esmę ir kaip tik tada, kai manomės giną šeimą, šlifuojame ginklus, kuriais ji bus puolama. Perdėm rūpindamiesi vaiko gėriu, pamirštame vaiko būtį. Per ilgai apsistodami ties tėvų pareigomis, pamirštame tėvo ir motinos būtį. Meilė, auklėjimas, laisvė pasako viską, išskyrus tai, kas svarbiausia, t. y., kad tėvai yra tėvai, o vaikas yra vaikas.

Ir štai fatališkos pasekmės - įsivaizduodami, kad meile, auklėjimu ir laisve pagrindžiame tobulą šeimą, iš tikrųjų pagrindžiame ne šeimos tobulumą, o vaikų namų šaunumą. Nėra jokių abejonių, kad geruose vaikų namuose vaikai mylimi, auklėjami, gerbiami. Tai netgi, galima sakyti, yra šeimos planavimo pilnatvė, juk rūpintis vaikais yra esminis tokios institucijos darbas.

Mąstyti apie šeimą vien tik meilės, auklėjimo ir laisvės kategorijomis, ją grįsti vaiko, kaip individo, o ne kaip vaiko, gerove bei tėvų, kaip auklėtojų, o ne tėvų pareigomis, reiškia siūlyti jau „nušeimintą" šeimą. Nes kiekvienas galės jums pasakyti, kad tėvai gali būti mažiau mylintys, mažiau kompetentingi ir mažiau pagarbūs nei du vyrai ar dvi moterys, ir tikrai ne tokie veiksmingi nei iš geriausių specialistų sudaryta organizacija.

Kodėl taip lengvai prasilenkiame su šeimos esme? Todėl, kad šeimos principas yra perdėm elementarus, perdėm kuklus, netgi iš pažiūros perdėm gyvūniškas, o tai reiškia - gėdingas. Jūs supratote, šeimos principas yra lytis. Net kai kalbama apie vaikus įvaikinusią šeimą, net kai kalbama apie dvasinę šeimą, kur tėvas yra tėvas abatas, o broliai - vienuoliai, tyri ir kilnūs titulai, kuriuos vartojame, yra kilę iš lytiškumo. Tėvo ir sūnaus pavadinimai radosi iš mūsų kūniško vaisingumo.

Tik todėl, kad vyras pamilo moterį ir iš jų suėjimo kaip perteklius radosi vaikai, atsirado šeimos narių pavadinimai - tokie žodžiai kaip tėvas, motina, sūnus, duktė, sesuo, brolis. Netgi respublikos šūkį užbaigiantis žodis „brolybė" yra atėjęs iš prigimtinės šeimos ir iš lytiškumo. Na, o žymiosios genderizmo teorijos, kurios manosi galinčios tvirtinti, jog vyriškumas ir moteriškumas tėra socialiniai konstruktai, pačios remiasi lyčių skirtumais, be kurių pati vyriškumo ar moteriškumo idėja niekam nebūtų atėjusi į galvą.

Taigi šeima pirmiausia yra ta vieta, kur susijungia lyčių ir kartų skirtumai, taip pat šių dviejų skirtumų skirtumai. Lyčių skirtumas pagimdo kartų skirtumą, bet šis kartų skirtumas niekuo nepanašus į lyčių skirtumą. Pamatinis kraujomaišos draudimas mums apie tai byloja, tačiau taip pat ir tas faktas, kad kai vyras miega su moterimi, jis pirmiausia nori ne turėti vaiką, o miegoti su savo moterimi. O vaikas atsiranda. Kaip kažkas, kas pridedama viršaus. Šitaip šeima sukuria penkių tipų ryšius. Pirmiausia santuokinį (tarp vyro ir moters), sūnišką (tarp tėvų ir vaikų) ir brolišką (ryšį tarp giminaičių). O prie šių dar prisideda dviejų tipų ryšiai, kuriuos dažnai pamirštame, nors jiems tenka lemiamas vaidmuo įrašant šeimą į istoriją ir netgi politiką. Visų pirma tai senelių ir anūkų ryšys, leidžiantis sušvelninti tėvų įtaką ir atverti šeimos laiką tradicijos laikui. Yra dar penktas ryšių tipas, kurį santuokinis idealas linksta nustumti į šalį, bet kurį netrunka priminti uošvė. Per šį ryšį santuokinė sandora padauginama iš gentinės sandoros, ir taip šeimos erdvė atsiveria visuomenei.

Šeiminiai ryšiai ypatingi tuo, kad jie grindžiami ne sprendimu, o troškimu, jie kyla ne iš sutartinumų, bet iš natūralaus poreikio. Žinoma, turime prisiimti atsakomybę už savo troškimą, ir tai padarome sprendimu (o tiksliau - sutikimu), o įvairūs sutartinumai yra tai, per ką reiškiasi prigimtis. Bet pirmiausia yra kažkas, kas mus persmelkia, dovana, ateinanti iš kito ir vedanti kito link, pranokstanti visus mūsų skaičiavimus. Tai mus nuneša toliau, nei norėjome, toliau, nei siekia mūsų individualūs planai, nes tai mus atveria kitai lyčiai ir kitai kartai, nes tai mus paliečia laike, kuris nebepriklauso mums.

Pasakykime paprastai: gimimas negali būti jokio skaičiavimo rezultatas. Niekas negali sąžiningai pasakyti: „ Viskas, aš pasirengęs, esu pakankamai brandus, kad turėčiau vaiką, puikiausiai žinau, ką reikia daryti, kad jį išauginčiau visaverčiu žmogumi, turiu suverenią teisę leisti jam ateiti į gyvenimą ir būti jo šeimininku." Kaip mes galime turėti teisę auginti vaiką, kai patys esame taip žemai, kai visiškai nesuvokiame gyvybės slėpinio?

Taigi tai ne teisė, o faktas. Vaikas ateina kaip gamtos dovana, ir mes niekada nebūname iš tiesų verti tos dovanos. Jis yra lytiškos meilės perviršis, o ne tiesioginio planavimo rezultatas. Nes joks žmogiškas, techninis ar moralinis užtikrintumas negali teisėtai būti jo atėjimo ištakose. Jeigu jo atėjimas priklausytų nuo mūsų kompetencijos, mes jį visiškai valdytume, jis tebūtų mechanizmo sraigtelis, projekto etapas, o ne prasidedančio ir mus visada pranokstančio gyvenimo įvykis. Kai vaikas meta savo gimdytojams: „ Aš nepasirinkau gimti", šie jam gali taip pat maloniai atsakyti: „ Ir mes nesirinkome, tai mums buvo duota, ir mes vis stengiamės netikėtumo jausmą paversti dėkingumu."

Galime dabar sugrįžti prie trijų anksčiau minėtų elementų: meilės, auklėjimo ir laisvės bei iš tos mus pranokstančios dovanos perspektyvos pažiūrėti, kuo jie ypatingi šeimoje.

Pirma ypatybė - šeiminė meilė yra meilė be pasirinkimo. Tai pirmiausia galioja tėvų ir vaikų santykiuose. Tėvų ir vaikų meilė grindžiama kraujo ryšiu, o ne polinkių bendrumais. Matome tai, kai tėvas skaito Titą Livijų, o sūnus pasinėręs į kompiuterinius žaidimus. Jie niekada nebūtų susitikę tame pačiame salone. Jie niekada nebūtų drauge kūrę klubo. Šeima kaip tik yra kiekvieno politinio ar interesų klubo priešingybė. Kraujo ryšiai sutrauko šališkumo grandines ir kaprizų grandinėles.

Vaikas visada yra toks, kokio tėvai nebūtų norėję, tačiau toks, kokį jie myli, o tai reiškia sutinka besąlygiškai priimti. Tėvai visada yra tokie, kad vaikai mieliau būtų pasirinkę kokio nors filmo herojus, tačiau taip pat tokie, kokius jie, nepaisydami visko, myli ta steigiančia meile, kuri yra ankstesnė už jų pačių savęs suvokimą, o tai reiškia tokie, kokius jie turi besąlygiškai gerbti.

Antroji ypatybė - šeimoje auklėjimo ryšys grindžiamas atsakomybe be kompetencijos. Mes nelaukiame, kol tapsime geru tėvu ar gera motina, kad turėtume vaiką. Antraip lauktume visą amžinybę. Tėvystė žmogų ištinka todėl, kad jo troškimas jį atvedė pas moterį. Koks ryšys tarp šių dviejų dalykų? Biologija čia leidžia įžvelgti tęstinumą. Tačiau fenomenologija, išgyventos patirties perskaitymas, rodo radikalią disproporciją, jei ne visišką atotrūkį, tarp erotinio troškimo ir vaiko priėmimo. Tėvystė nėra numatymas. Būtent vaiko atsiradimas jums duoda tą tėvystę, staiga ja apdovanoja, tartum apvelka per dideliu kostiumu. Todėl suprantamas yra „Puikaus naujojo pasaulio" kūrėjų atsargumas: „ Kaip žmogus, kuris paprasčiausiai permiegojo su moterimi, gali būti kvalifikuotas auginti vaiką? Kaip jo gyvuliškas libido jam gali suteikti kokių nors ugdymo kompetencijų?" Šitas atsargumas atvedė prie inkubatorių ir pedagogų viešpatavimo bei tikrųjų tėvų atstūmimo. Tėvą pakeičia ekspertas, o šeimą - profesionali įmonė.

Tačiau šeima pirmiausia yra ne švietimo projektas, o giminystės tikrovė. Ir ne kompetencija joje grindžia autoritetą. Tai autoritetas, kuris pirmiausia gaunamas, nepaisant silpnybių, paskui, žinoma, imama ieškoti tam tikrų kompetencijų, tačiau jis pats savaime veiksmingas, nors tai ir paradoksalu. Autoritetas be kompetencijos turi savą vertę, ir netgi nelygstamą vertę. Viena vertus, tėvas juo parodo, kad jis nėra Tėvas iš didžiosios raidės, kad jis pats yra sūnus, todėl turi kartu su savo sūnumi gręžtis į už jį patį aukštesnį autoritetą. Kita vertus, kadangi jo autoritetas nėra įgytas per kompetenciją, bet gautas kaip dovana, tėvas negali vaiko paversti savo kūriniu, nei vertinti jį pagal savo vertybių skalę. Jis turi jį priimti kaip slėpinį. O tai ir yra pats didžiausias autoritetas, skirtingas nuo bet kurios funkcinės kompetencijos. Jis moko vaiką ne kokių nors atskirų gebėjimų, bet jam atskleidžia egzistencijos slėpinį kaip gautą dovaną.

Pagaliau - trečioji ypatybė, pratęsianti dvi pirmąsias - šeimoje laisvė yra be galimybės spręsti, tai yra, kaip matėme, ne laisvė būti nepriklausomam ar daryti sprendimus, bet laisvė sutikti su tuo, kas duota. Tėvų planas labai greitai būna sugriaunamas šeimos nuotykio. Nes tai būtent nuotykis, o ne projektas. Tą paliudija visos antikinės tragedijos, kurios visada vaizduoja šeimų istorijas. Tačiau yra ir tas paprastas faktas, kurį išvystame veikiau Moljero komedijose - sūnus ar duktė tik tam turi tėvą ir motiną, kad juos paliktų, sukurtų naują šeimą, susirastų antrąją pusę, kuri dažnai tėvams atrodo ne pati geriausia.

Šeima visada viršija pati save. Ne tik gimimo dovana, bet ir tomis išorinėmis sąjungomis, iš kurių ji atsiranda ir į kurias veda. Yra jūsų uošvė ir yra jūsų sūnaus uošvė. Ryšiai plinta nuo artimo prie artimo, ir tai, pasak Aristotelio, suformuoja kaimą, o paskui ir miestą. Šita laisvė be sprendimo, įtraukianti jus į nuotykį ar netgi į dramą, atitinka ryšius kurie nėra sudaromi sandoriu. Mums gal patiktų gyventi tik pagal sutartis ir suderinti santykius, kaip mums labiau tinka, bei pasišalinti, kai tik pakvimpa krize. Betgi mes galime pereiti į kitą asociaciją, tačiau negalime pakeisti vaikų. Galima susirasti vyresnį už save draugelį, tačiau neįmanoma, nemeluojant sau, tapti savo tėvo draugeliu. Kaip lyčių skirtumas neleidžia susitapatinti, taip kartų skirtumas padaro neįmanomą niveliaciją. Tenka susitaikyti su priežastine tvarka, su kartų hierarchija, o tai kviečia laisvę atsiverti tikrovės skirtumams, nenugrimzti į tariamos visagalybės nediferencijuotą būvį.

Dabar galime prisiartinti prie šeimos esmės paslapties. Tai nėra vienas iš daugelio reiškinių. Ji yra židinys, ne uždaras, bet spinduliuojantis židinys. Tapyboje židinys yra ne daiktas, kuris pasirodo perspektyvoje, bet taškas, nuo kurio atsiveria perspektyva. Židinys - tai taip pat ugnis, t. y. šviesa ir šiluma, o tai reiškia ne kažkas, ką apšviečiame kuo nors kitu, bet tai, kas šviečia, kas matoma savaime. Tuo noriu pasakyti, kad šeima, prieš tapdama mąstymo objektu, yra mūsų mąstymo atskaitos taškas. Dažnai tai pamirštame, kaip pamirštame žemę, kaip nematome to, kas mus laiko ir stumia eiti pirmyn. Dėl šio užmiršimo ir iš jo gimstančios individualizmo fikcijos esame linkę atskirti tai, kas logiška, ir tai, kas genealogiška. Teigiame žmogų kaip protu apdovanotą individą ir atsisakome jį pripažinti kaip savo tėvų sūnų. O juk jis yra ir viena, ir kita. Krikščioniška tradicija mus tai dieviškai primena. Joje Logos yra graikiškas racionalumo vardas, tačiau tai taip pat yra evangelinis Sūnaus vardas.

Tai kas gi yra šeima? Tai kūniškas cokolis, nuo kurio atsiveriame transcendencijai. Lyčių skirtumas, kartų skirtumas ir šių dviejų skirtumų skirtumas mus moko gręžtis į kitą kaip kitą ir kitokį. Tai vieta, kur neskaičiuojant duodama ir gaunama gyvybė, kuri skleidžiasi per mus, bet ir nepaisydama mūsų, ir kuri visada mus meta vis giliau į egzistencijos slėpinį.

Ir būtent kaip pirmoji egzistencijos vieta, ji taip pat yra ir pasipriešinimo vieta. Pasipriešinimo ideologijai, „teisingam" mąstymui, programavimui. Šeima yra pirminė bendrija, pirmiausia duota gamtos, o ne tik įsteigta susitarimo. Būdama įsišaknijusi lytiškume, ji visada duoda atsvarą dirbtinumui ir leidžia viską patikrinti.

Viešasis asmuo gali puoselėti savo įvaizdį, rodyti gražiausią profilį socialiniuose tinkluose, tačiau koks yra jo veidas asmeniniame gyvenime, jo vaikų ir žmonos akivaizdoje? Didysis Heraklis nugalėjo pabaisas, tačiau buvo toks menkas priešais Dejanirą. Jaunasis genijus, apie kurį rašo visi portalai, drovisi pasirodyti su tėčiu ir mama, kurie tik patvirtina, kad jo kilmė tokia pat, kaip ir visų. Šeimos artumas visada varžo galios valią. Kaip tik todėl ir totalitarizmas, ir liberalizmas, lygiai kaip ir religinis fundamentalizmas, visada pradeda nuo pastangų valdyti šeimą, kad paskui pamėgintų ją sunaikinti.

Parewngė Edita Janulevičiūtė.

# data[].attributes.attachment_link.description
Fabrice Hadjadj, g. 1971 m., yra prancūzų filosofas ir rašytojas, filosofijos bei literatūros dėstytojas. Šiuo metu vadovauja institutui Philanthropos (Fribūre). Jaunystėje buvęs ateistas, vėliau atsivertė. Pats dažnai prisistato kaip „katalikų konfesijos žydas arabišku vardu". Kas yra šeima? Galima nustebti, kad keliame sau tokį klausimą, ir atsiras žmonių, kurie nepraleis progos pagalvoti, jog mūsų pastangos tegali baigtis arba banalybių kartojimu, arba paprastų dalykų komplikavimu.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ideali sistema
Šeima panaši į žmogaus organizmą - joje viskas tarpusavyje susiję, ir vieni nuo kitų priklauso. Jei kenčia nors vienas žmogaus organas, paprastai tai sukelia ir kito (ar kitų) sutrikimų. O šie pasikeitimai veikia ir bendrą būseną, nuotaiką bei savijautą. Ir situaciją reikia taisyti lygiai taip pat - tai yra gydyti.

Kaip nėra vienintelės tabletės, iškart gelbėjančios žmogų nuo ligos, taip nėra ir magiškų veiksmų ar žodžių, kurie galėtų lengvai ir greitai išspręsti šeimos problemas. Net jei nuspręsite kreiptis į profesionalus ir susirasite geriausių psichologų mieste, vien dėl to stebuklas neįvyks. Juk viskas priklausys nuo to, kaip patys būsite nusiteikę keisti savo elgesį, savo gyvenimo būdą ir tarpusavio santykius. Žmogus, sakantis: „Pasakykite, ką konkrečiai turiu padaryti?", paprastai nieko daryti nenori, o kreipimosi tikslas tėra suversti kaltę kitiems arba rasti pasiteisinimą, ar tiesiog sukelti gailestį ir užuojautą. Būtent taip ir susidaro bendra nuomonė, kad šeimos problemų neįmanoma išspręsti apskritai.
Šeimos problemos paklūsta sprendimams. Svarbiausia - norėti jas spręsti
Dviejų vienodų šeimų nebūna, tad, vadinasi, ir kiekviena problema turės išskirtinių bruožų. Tai verta įsidėmėti, kada klausotės artimųjų ar draugų patarimų apie tai, kad jiems viskas buvo lygiai taip pat. Jų patarimai, kaip pagerinti santykius šeimoje, gali jums būti labai naudingi, o gali ir ir ne. „Ir kvailam aišku, kad trumpas išsiskyrimas stiprina jausmus", - sako jums draugė, pasakodama, kaip po tokio išsiskyrimo jos ir vyro santykiai tapo daug geresni. Tačiau kokios garantijos, kad jūsų šeimoje nutiks taip pat? Jokių. Jūsų abiejų santykiai, situacija, kurią išgyvenate, yra visiškai individuali, ir viskas gali būti kitaip nei jūsų draugams. Tai taip pat galioja ir kalbant apie vaikų auklėjimą, finansinius niuansus, santykius su giminaičiais, požiūrį į šeimos krizes... Nors, žinoma, gydant ligas, esama ir bendrų principų.
Chroniško pervargimo sindromas
Mūsų laikais šis reiškinys gerai žinomas, ir jo simptomai daug kam jau nekelia abejonių. Žmogus objektyviai sveikas, bet absoliučiai neturi jėgų - nesugeba džiaugtis gyvenimu, yra išsekęs, o aplinkiniai vargina. Šeima panašų reiškinį šiais laikais išgyvena vis dažniau. Nuovargis vienam nuo kito, bendrų interesų ir bendros veiklos, mažų šeimyninių džiaugsmų nebuvimas, kada vis mažiau laiko skiriama bendrauti šeimoje - tokie reiškiniai šiandien jau pasitaiko vos po 1-2 metų gyvenimo šeimoje ir laikui bėgant tik progresuoja, nepriklausomai nuo to, ar šeimoje yra vaikų ir kiek.

Priežastys? Urbanizacija, technikos pažanga, kiekvieno nario materialinės nepriklausomybės augimas, vyrų ir moterų siekimas tobulėti karjeros srityje... Visa tai, atskirai paėmus, nuostabu, bet egzistuoja ir antroji pusė. Visi žmogaus interesai persikelia į darbo ir karjeros plotmes, ten organizuojamas ne tik darbas, bet ir poilsis, o šeima tampa tarsi kokia liekana, vieta, į kurią kartkartėmis grįžtama. Ir jau negalime pasakyti, kad žmonėms trūksta dėmesio. Jis teikiamas per internetą, mobiliuosius telefonus, dovanas ir trumpas keliones. Tačiau juk tokiose šeimose labiausiai trūksta artumo, šilumos santykiuose, ir blogiausia, kad žmogus pradeda jausti, jog jis lygiai taip pat puikiai gali leisti laiką su kitais žmonėmis ar net vienas. Netenkama bendrumo jausmo, tikro artumo, o tai kenkia ne tik šeimai apskritai, bet ir kiekvienam žmogui atskirai. Be palaikymo netenkame saugumo, ramybės ir tampame itin jautrūs neigiamai įtakai.

Ir vienintelis dalykas, ką šioje situacijoje gali padaryti kiekvienas žmogus, - tai sąmoningai stengtis išsaugoti santykius, dirbti ties tuo. Tam puikiai pagelbėtų ir malonių smulkmenų įtraukimas į kasdienį gyvenimą.
Funkciniai sutrikimai šeimoje
Nėra nieko baisaus, kad šeimoje kartkartėmis kyla tam tikrų nesutarimų. Vaikų aklėjimas, finansiniai klausimai, laisvalaikio praleidimas - į viską galite turėti skirtingus požiūrius. Blogiau, jei pastebėsite interesų nesuderinamumą ir nesugebėsite rasti bendro sutarimo atskirais klausimais, ir jei tai jūsų šeimoje sukelia ginčų ir besitęsiančių konfliktų. O dar blogiau, kai viena vienintelė jūsų santykiuose iškilusi problema sugeba prasiskverbti į visa kita, neigiamai veikdama šeimos gyvenimą.
Užslėptos problemos
Gydytojas, konsultuojantis pacientą dėl galvos skausmo, gali iš pradžių numatyti ne vieną dešimtį skausmo priežasčių, bet tik išsami apžiūra padės nustatyti tikslią diagnozę. Problemos šeimoje taip pat ne visad akivaizdžios, ir tiesos paieška ne tik kad sudėtinga, bet kartais ir sunkiai įmanoma. Sutuoktiniai gali nesuvokti tikrųjų savo elgesio priežasčių, o net ir suvokdami - slėpti jas net ir nuo savęs pačių.

Reikia atminti, kad šeimyniniuose santykiuose nebūna absoliučios tiesos - kiekvienas į situaciją žvelgiame iš savo pozicijų. Bet ne tai svarbiausia! Svarbiausia - kad pretenzijos, požiūriai į gyvenimą ir abiejų žmonių siekiai turi būti apsvarstomi. Ir idealiausia - iškart jiems iškilus, arba, blogesniu atveju, - šiek tiek vėliau. Svarbiausia, kad jie netaptų ta užslėpta liga, kuri gadina gyvenimą.
Šeimos traumos
Nė vienas nesame apdraustas nuo nemalonumų - nei žmonės, nei šeimos. Nestiprūs gyvenimo smūgiai sukelia nemalonių pojūčių, stiprūs - aštrų skausmą, kuris tampa nuolatiniu palydovu gana ilgai. Pasakyti, kaip ilgai šeimą veikia vienokie ar kitokie nemalonumai, neįmanoma. Kiekvienas į skirtingus įvykius reaguojame individualiai, ir tai veikiama daugybės skirtingų veiksnių. Ir viena didžiausių šeimos traumų, kuri objektyviai nėra laikoma tragedija, bet paveikia santykius ypač skaudžiai ir stipriai - neištikimybė. Svarbiausia, kad nereikėtų aštrinti situacijos klausiant: o kam blogiau nuo to - vyrams ar moterims? Ištaisyti klaidas, bandyti išsaugoti santykius - štai ko reikia. Ginčų ir barnių, matyt, neišvengsite, tačiau galimybe išklausyti, tapti dėmesingesniems ir atidesniems vienas kitam, verta pabandyti pasinaudoti.
Problemos, kai reikia chirurginio įsikišimo
Ne visos problemos pasiduoda gydymui. Kartais reikalingi radikalūs, keičiantys sprendimai. Ir, beje, neretai vengiama priimti didelius pasikeitimus, tyliai tikintis, kad viskas kažkaip išsispręs savaime. Kartais tai teisinga, bet kartais - atsiranda naujų nesusipratimų ir sukelia tik dar didesnį skausmą.

Žinoma, visus susirgimus daug lengviau numalšinti nei gydyti. Ir nors verta pasistengti šeimoje sudaryti profilaktinę sveikų santykių programą, reikia atkreipti dėmesį į tuos, kurie šeimoje jaučiasi puikiai ir po 5, 10, 15 ir dar daugiau metų kartu. Ką tokie žmonės daro? Ogi nieko ypatingo. Tiesiog galvoja apie savo šeimą pozityviai bei optimistiškai ir laiko save šeimos dalimi, kad ir kas nutiktų. Verta ieškoti savo asmeninių receptų. Juk sveikata vis dėlto daugiausia priklauso nuo mūsų pačių.
Pagal užsienio spaudą parengė Jurga Lūžaitė

# data[].attributes.attachment_link.title
Šeima - ideali sistema, kurioje viskas tarpusavyje susiję

# data[].attributes.attachment_link.description
Ideali sistema Šeima panaši į žmogaus organizmą - joje viskas tarpusavyje susiję, ir vieni nuo kitų priklauso. Jei kenčia nors vienas žmogaus organas, paprastai tai sukelia ir kito (ar kitų) sutrikimų. O šie pasikeitimai veikia ir bendrą būseną, nuotaiką bei savijautą. Ir situaciją reikia taisyti lygiai taip pat - tai yra gydyti.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ekonomistas Gitanas Nausėda teigia, kad neseniai atliktas britų leidinio „The Guardian" tyrimas rodo, kad vieniši ir neturintys įsipareigojimų žmonės yra daug geresni vartotojai. Anot jo, iš depresijos, vienišumo, žmonės didesniu vartojimu bando užpildyti dvasinę tuštumą. Ekonomistas įsitikinęs, kad tokie žmonės yra „puikūs" pirkėjai bei pastebi, kad tokios vienišų žmonių tendencijos nežada nieko gero valstybei ir jos ateičiai.
„Štai kodėl tais atvejais, kai siūloma prisidengiant liberalizmo skydu, teisių ir laisvių skydu, kai siūloma leisti moteriai elgtis laisvai su negimusiu kūdikiu, visada turime pagalvoti apie aspektą, o iš kur tie liberalizmo šūkiai, tariamo liberalizmo šūkiai, ateina. Ir dažnai gali atsitikti taip, kad atlikę gilesnę analizę pamatysime, kad tiesiog stengiamasi ugdyti tokį vienišą vartotoją, kuris didelėms kompanijoms galėtų tapti gero pelno šaltiniu. Todėl norint harmoningo žmogaus vystymosi, šeima yra neginčijama vertybė", - sakė G. Nausėda.

Ekonomistas pažymi, kad sociologų prognozės Lietuvai žada nekokią ateitį, per artimiausius tris dešimtmečius Lietuvoje gyvens vos pusantro milijono gyventojų, o dėl to mūsų šalis susidurs su didžiulėmis ne tik kaip tautos išlikimo, bet ir finansinėmis problemomis.

G.Nausėda sako, kad nors valdžia ir mato realius skaičius, tačiau išvadų nepadaro ir nėra imamasi konkrečių priemonių Lietuvos nykimo problemai spręsti.

„Lietuva priskiriama didžiausios demografinės rizikos šalių grupei. Ne paslaptis, kad prognozės mums labai negailestingos ir rodo, jog per artimiausius 20 ir 30 metų gyventojų skaičius mūsų šalyje gali susitraukti iki pasibaisėtino 1,5 milijono gyventojų, kas būtų praktiškai dvigubai mažiau negu šiuo metu, ir tai jau yra toli gražu ne tik darbo rinkos problemos ar kažkokios kitos makro ekonomikos problemos, tai tampa tautos išlikimo klausimas", - sakė G. Nausėda.

Ekonomistas teigia, kad ieškoti pavyzdžių užsienyje, kaip kitos šalys stengiasi gerinti demografinę padėtį, toli nereikia, kaimynai latviai sėkmingai mokestinėmis priemonėmis skatina šeimų gausėjimą.

„Gaila, kad 2009 metais kilus globalinei finansų krizei teko atsisakyti dosnių išmokų šeimoms, tačiau tai tik parodo, jog, skiriant tinkamą dėmesį šiam klausimui, galima pasiekti labai puikių rezultatų. Mūsų kaimynai labai radikaliai pakelia neapmokestinamojo pajamų dydžio rodiklius šeimoms, kurios gauna pajamų bei turi vieną, du, tris ir daugiau vaikų. Už kiekvieną vaiką didinamas NPD dydis ir keliamas gana radikaliai. Ir tai duoda labai efektyvių rezultatų", - sakė G. Nausėda.

Anot pašnekovo, Lietuvoje dažnai šeimos gausėjimo klausimas paliekamas pačiai šeimai nesiūlant jai jokios didesnės pagalbos.

„Valstybė turi rūpintis savo ateitimi, o mūsų ateitis - pirmiausia demografiniai rodikliai ir mūsų šeimų gausėjimas. Labai tikiuosi, kad ateityje visi ekonominiai svertai, kurie yra palankūs šeimoms, bus panaudoti", - kalbėjo G. Nausėda.

Ekonomistas pasidalino įžvalgomis, kad 2007-2008 metais taikytos išmokos šeimoms davė konkrečių rezultatų: „Šiandien mes matome, kaip 2007 ir 2008 metais gimę vaikai ateina į pirmąsias klases ir, stebėtinas dalykas, skundžiamės, kad vaikų nebėra, bet pirmose klasėse ažiotažas, kai kuriose mokyklose reikia formuoti papildomas pirmas naujas klases."
Stipri šeima - stipri valstybė
G. Nausėda įsitikinęs, kad stiprios valstybės pagrindas - šeima.

„Aš laikausi tradicinių pažiūrų, ir man šeima yra tas elementas, nuo kurio kuriama valstybė. Stipri valstybė be stiprios šeimos yra neįmanoma, - sakė G. Nausėda. - Aš manau, kad reiktų pasisakyti už stiprią šeimą, ir ne tik todėl, kad tai stiprios valstybės pagrindas, bet ir todėl, kad normalioje ir darnioje šeimoje žmogus tegali būti laimingas."

„Santuoka - šeimos pagrindas, tai yra per amžių amžius susiklosčiusi tradicija ir man tai nėra tik kažkokio parašo padėjimas ar prisiekimas Bažnyčioje, tai yra įsipareigojimas vieno kitam", - apie santuoką kalbėjo G. Nausėda.
Seimas turi apsispręsti dėl šeimos ir santuokos santykio Konstitucijoje

Nuotraukos autorius Vygintas Skaraitis/BFL
© Baltijos fotografijos linija

Lietuvos Respublikos Konstitucijos 38 straipsnis skelbia, kad šeima yra visuomenės ir valstybės pagrindas. Prieš daugiau nei dvejus metus buvo pateiktas Lietuvos Respublikos Konstitucijos 38 straipsnio papildymo ir pakeitimo įstatymo projekto Nr. XIIP-1217. Trys ketvirtadaliai Seimo narių jį pateikė todėl, kad šiuo metu galiojančiame Konstitucijos 38 straipsnyje šeimos sąvokos turinys nėra tiesiogiai atskleistas, o Konstitucinis Teismas 2011 m. rugsėjo 28 d. nutarime pripažino neatsiejamą ir neginčijamą santuokos ir šeimos ryšį bei nurodė, kad toks šeimos modelis neabejotinai turi išskirtinę vertę visuomenės gyvenime, užtikrina Tautos ir valstybės gyvybingumą bei istorinį išlikimą. Taigi Projektas, kuriame šeimos samprata susiejama su santuoka bei motinyste ir tėvyste, yra fundamentalios svarbos.

Teisinėje valstybėje svarbu saugoti asmens laisvę. Santuoka - tai laisva valia priimtas abiejų asmenų sprendimas įsipareigoti vienas kitam ir sukurti šeimą. Kartu gyvenantys, bet neišreiškę valios susituokti ir sukurti iš santuokos kylančius šeimos teisinius santykius, asmenys negali būti laikomi šeima, kuri yra visuomenės ir valstybės pagrindas, nes tai pažeidžia santuokos nesudariusių asmenų laisvą apsisprendimą - kurti šeimą ar nekurti.

Moksliniai tyrimai rodo, kad santuoka stiprina šeimą ir gerina visų jos narių fizinę, psichinę sveikatą ir net ekonominę gerovę.

# data[].attributes.attachment_link.title
Gitanas Nausėda: „Stiprios valstybės pagrindas - stipri šeima"

# data[].attributes.attachment_link.description
Ekonomistas Gitanas Nausėda teigia, kad neseniai atliktas britų leidinio „The Guardian" tyrimas rodo, kad vieniši ir neturintys įsipareigojimų žmonės yra daug geresni vartotojai. Anot jo, iš depresijos, vienišumo, žmonės didesniu vartojimu bando užpildyti dvasinę tuštumą. Ekonomistas įsitikinęs, kad tokie žmonės yra „puikūs" pirkėjai bei pastebi, kad tokios vienišų žmonių tendencijos nežada nieko gero valstybei ir jos ateičiai.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Paul Kengor. Išardymas (vertė Vilius Bernotas) - Vilnius: Valstybingumo studijų centras, 2017. - 252. „Šeimos panaikinimas! Net patys kraštutiniai radikalai piktinasi šiuo begėdišku komunistų sumanymu." - Karlas Marksas, Komunistų partijos manifestas, 1848 m.
Rugsėjo mėnesį Lietuvos skaitytojus pasiekia Valstybingumo studijų centro knyga apie jau daugiau šimtmetį trunkantį kairiųjų karą prieš santuoką ir šeimą. JAV politologas dr. Paulas Kengoras lengvu publicistiniu stiliumi pasakoja apie tai, kaip nuo Markso ir Engelso kvietimo panaikinti šeimą, iki Lenino seksualinės revoliucijos, pokario JAV universitetų ir 1968-ųjų seksualinės revoliucijos, o galiausiai - šeimos sampratos perrašymo daugelio Vakarų šalių įstatymuose - marksistinė „buržuazinės" šeimos sunaikinimo idėja gyvuoja įgaudama vis naujas formas.

Lietuvoje ne pirmus metus stebima politinė ir informacinė kova dėl šeimos sampratos. Prasmingais tapo klausimai, ar dar tikime, kad vyro ir moters santuoka yra geriausias ir siektinas šeimos modelis, kurį turėtų palaikyti ir skatinti valstybė? O gal visi šeimos modeliai yra vienodai geri? Tokia diskusija neatsirado iš niekur. Ją pagimdė marksistinė seksualinė revoliucija, šiandien absoliučiai klaidingai siejama su Vakarais ir liberalumu. XIX a. viduryje paskelbtas Karlo Markso šūkis „sunaikinti šeimą" buvo pamirštas ne atsitiktinai, o nutylint nepatogią istoriją. Ši knyga - dr. P. Kengoro bandymas skaitytojui prieinama forma marksizmo karo pries santuoką ir šeimą istoriją prikelti naujam gyvenimui. Autorius aptaria neretai tikslingai slepiamas marksistines seksualinės revoliucijos ir naujo šeimos suvokimo šaknis.

Mūsų šalies skaitytojui ši knyga gali būti sukrečianti, nes kalba dalykus, visiškai priešingus mūsų pačių ar mūsų tėvų sovietmečio patirčiai. Dėl to ji tik dar labiau reikalinga. Lietuvoje, kuri buvo okupuota Sovietų Sąjungos tik 1940 metais, niekas nepatyrė ir negali atsiminti pirmąjį Sovietų Rusijos gyvavimo dešimtmetį (1917-1929 metais) vykusios radikalios seksualinės revoliucijos. Niekas neatsimena, kad jos metu SSRS buvo panaikinta monogaminė šeima, vyrai turėjo dalintis žmonomis, sukurtos komunos valstybiniam vaikų auginimui, pirmąkart istorijoje legalizuo¬ti abortai, vyko seksualinių mažumų paradai, komjaunuolės turėjo pareigą atsiduoti komjaunuoliams, o kaip viso to pasekmė nevaržomai plito venerinės ligos ir tėvų nepažįstantys vaikai. Dešimtmetis tokios seksualinės laisvės privertė Staliną pereiti prie palyginti itin griežtos šeimos politikos ir pagimdė Lietuvai daug geriau pažįstamą pokarinę „SSRS, kurioje nėra sekso". Lenino seksualinės revoliucijos klaidos, atrodytų, buvo pripažintos ir pamirštos.

Tačiau šis istorijos puslapis pamirštas nepagrįstai, o jo įtaka nuvertinta. Lenino seksualinė revoliucija natūraliai kilo iš Markso ir Engelso paskelbto karo prigimtinei (marksistiniu žodynu „buržuazinei") šeimai ir padėjo pamatus būsimam kultūrinio marksizmo gimimui bei po 1968-ųjų revoliucijos Vakaruose įsivyravusiai leftistinei šeimos naikinimo politikai. Žinia, nematerialų dalyką - koks ir yra šeima - sunaikinti galima ne tik tiesmukai išardant konkrečių žmonių šeimas ar uždraudžiant santuoką, bet ir daug subtiliau - pakeičiant jos sampratą ir prasmę. Būtent šiuo keliu po leninizmo nesėkmės Vakaruose nuėjo vadinamosios Frankfurto mokyklos išugdyta naujųjų arba kultūrinių marksistų banga. Frankfurto mokyklos autoriai, prieš II pasaulinį karą pabėgę į JAV nuo nacių represijų, bendriausia prasme savo mokymo tikslu išsikėlė valstybės ir visuomenės dekonstrukciją. Jie įrodinėjo, kad visi tradiciškai žmonių gyvenimą įrėminantys reiškiniai - tauta, religija, nacionalinė valstybė, tradicijos, galiausiai šeima - tėra socialinės konstrukcijos, ne tik nebūtinos, bet dar ir žalingos save sukurti siekiančiam individui.

Lietuvoje apie šiuos procesus ir juos gimdančių idėjų marksistinę kilmę ne tik nekalbama viešai ar per istorijos pamokas, bet ir atvirai piktinamasi pavieniais mėginimais tą daryti. Natūralu, jog ideologinis ryšys tarp seksualinės revoliucijos ir Markso bei Lenino idėjų yra itin nepatogus ir todėl verčiau nutylėtinas faktas šalyje kaip Lietuva, kur komunizmas pagrįstai siejamas su prievarta, okupacija ir pilietinių laisvių suvaržymu.

Tokiame kontekste apie knygoje atskleidžiamą istoriją ir ideologinius ryšius prasmingiausia kalbėti ne pareiškimais, o mokslininkų darbais. Skaitytojui pateikiama dr. Paulo Kengoro knyga skirta plačiajai visuomenei, išsamiomis nuorodomis į šaltinius grįstas pasakojimas joje pateikiamas paprastu publicistiniu stiliumi, su pasakojimui svarbių asmenybių charakteriais ir gyvenimo detalėmis. Knyga rekomenduojama kiekvienam, norinčiam suvokti tiesioginį ryšį tarp marksizmo, komunizmo ir šiandieninio karo prieš vyro ir moters santuoka pagrįstą šeimos modelį. Galiausiai ir kiekvienam, norinčiam žinoti istoriją be nutylėjimų. Daugeliui skaitytojui tai bus visiškai naujas žvilgsnis į Sovietų Sąjungą, marksizmą ir nepažintą XX a. istorijos pusę. Knygos lietuviškojo leidimo įvadą parašė filosofas ir vienas Sąjūdžio kūrėjų, profesorius Vytautas Radžvilas.

# data[].attributes.attachment_link.description
Paul Kengor. Išardymas (vertė Vilius Bernotas) - Vilnius: Valstybingumo studijų centras, 2017. - 252. „Šeimos panaikinimas! Net patys kraštutiniai radikalai piktinasi šiuo begėdišku komunistų sumanymu." - Karlas Marksas, Komunistų partijos manifestas, 1848 m. Rugsėjo mėnesį Lietuvos skaitytojus pasiekia Valstybingumo studijų centro knyga apie jau daugiau šimtmetį trunkantį kairiųjų karą prieš santuoką ir šeimą.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Šiandienis ankstyvas vaikų ugdymas yra disharmoniškas, nes yra intelektualus - ugdo intelektą ir visai neugdo asmenybės emocijų. (Gal todėl šiandiena daugėja šizoidinių sutrikimų?!) Mūsų visuomenė skatina emocijas užgniaužti: nejausti, neverkti, nedejuoti - auginti susitvardantį, kryptingą, sėkmingą žmogų (tai gali būti emociškai atsilikusių žmonių visuomenės kūrimas). Emociškai nebrandūs žmonės nebesugeba sukurti savo vertybinės sistemos, ir kurti emocinių santykių apskritai. Apskritai žvelgiant, visa pedagogikos sfera - viena didžiausių naujausių laikų mitologijų. Geriausia, ką gali padaryti tėvai - būti laimingi. Tada jie užaugins laimingus vaikus. Pedagoginis tėvų darbas primena chemikalus darže: auga geriau, piktžolių mažiau, bet skonis prastas, o kartais net nuodingas. Kokios sąlygos reikalingos vaikui augti? Meilė. Kol vaikas mažas - rūpestis, dėmesys. Kai paauga - emocinis palaikymas atsitraukus, leidžiant pačiam siekti tikslų, judėti pirmyn. Ne nurinkti ir keiksnoti akmenis ant vaiko kelio, o paguosti, nuraminti. Nereikėtų nurinkti visų rąstų, akmenų, spyglių ir šiaudų, paslėpti aštrių kampų, nes kiekvieną kartą, stengdamiesi apsaugoti vaiką nuo galimų klaidų ir pavojų, mes pakenkiame jo asmenybei, nes nutęsiame vaikystę iki infantilizmo. Ieškoti, mokytis ir neprisiimti Dievo vaidmens sau, neidealizuoti nei knygų, nei tradicijų, nei žmonių, kad netektų nusivilti.
(Iš J. Lūžaitės-Kajėnienės išversto pokalbio su dvasininku, psichologu, rašytoju, dėstytoju Andrejumi Lorgusu (Kelionė su Bernardinai.lt. 31 Nr.)

xxx

Perskaičiau, kaip ir kitame puslapyje esantį tekstą Janusz'as Korczak'as „Vaikų karalius". Susipynė mintys, nors, atrodo, nieko naujo neradau, bet parašytas ir perskaitytas tekstas veikia kažkaip kitaip, negu išsakytas žodis (gal todėl, kad tai daugiau monologas, o ne pokalbis).

Į „pokalbį" mintimis įsijungiau tik kitą dieną spanguoliaudama. Man dažniausiai apmąstymai ateina veikiant ką nors monotoniško, paprasto, kai nereikia galvoti, spręsti, ieškoti išeičių. Pirmiausia pasidžiaugiau mintimi, kad tik laiminga šeima gali ugdyti laimingą vaiką. Šią mintį, žiūrėdama šiek tiek iš kito taško, primygtinai išsakinėjau besimokydama Pedagoginiame institute, kad, kai auklėtojai gera, kai auklėtoja laiminga - gera ir vaikams, vaikai irgi laimingi, netgi nieko nemokant, neveikiant, tik gyvenant su jais, matant ir girdint juos. Prieš tą daugelį metų gerbiama, „laipsniuota" dėstytoja mane išvadino „svaičiojančia ponia", į ką atsakiau - galbūt Jūs pakeisite nuomonę po keleto ar daugiau metų, įsitikinsite, kad aš teisi...

Po to apie tai rašiau. Tada jau daug kas man pritarė, bet kai kas ir kritikavo, kad rūpinuosi tik savimi, o ne vaikų gerove. Bet aš jau buvau tikra savo įsitikinimuose ir kūriausi santykius su vaikais ir jų šeimomis tokius, kad mums būtų kartu gera augti, ugdytis, patirti, ir netgi nieko papildomo neveikiant. Tiesiog mokant savo pavyzdžiu, savo gyvenimu, spinduliuojant gėrį, laimę, džiaugsmą. Kartu su šeimomis „savaime" ugdome pozityviai nusiteikusius vaikus, kurie šiandien gal nėra visai tokie, kokių mes norėtume, bet mūsų laimingas gyvenimas (kad ir kaip tai iššaukiančiai skambėtų) duoda ir duos vaisius (buvusieji apie tai kalba, prisimena, kai aplanko Rugsėjo 1-ąją, per Mokytojo dieną ar tiesiog vasarą sodyboje). Ir nuo to mano laimė tik dar labiau auga, vadinasi, dabartiniai vaikai irgi jos gauna daugiau.

Norėčiau, kad taip būtų ir su mūsų šeimomis. Noriu matyti laimingas šeimas, noriu, kad jos patikėtų mano patirtimi ir geranoriškumu, kad ugdytumės, gyventume kartu, kad kartu spręstume problemas, kartu džiaugtumės ir ieškotume, kartu skaitytume ir aptarinėtume.

Ir dar. 100 % sutinku su dar viena Andrejaus Lorguso išsakyta mintimi, kad neidealizuotume nei žmonių, nei knygų, nei tradicijų. Nuo savęs. Pridurčiau - nei pamokančių televizijos laidų, nei pedagogų-psichologų patarimų, nei mokslinių išvadų, nei kažkieno patirčių... Gyvenimas nestovi vietoje. Viskas kinta. Ir žmonės (šeimos, vaikai) visi skirtingi, ir patirtys skirtingos. Todėl, manau, turime patys išgyventi savo klaidas ir paklydimus kartu su vaikais (kad ir jie išgyventų), kad galėtume tobulėti, keistis, turtėti dvasiškai. Tik patys galime kurti savo laimingus gyvenimus (nors laimės samprata kiekvienam irgi kita).

Aš laiminga, kai bendrauju su man artimais, mylimais, laimingais (kartais ir ne) žmonėmis. Kai bendrauju, komunikuoju, aš augu, aš formuojuosi, auga mano gyvenimo džiaugsmas, kurį galiu perduoti, perlieti savo ugdytiniams ir jų šeimoms.

Negailėkime vieni kitiems malonių žodžių, šypsenų, pasidomėkime savijautomis, nuotaikomis, palinkėkime geros dienelės. Tas paprastas išsakytas gėris pasiliks ir su Jumis visai dienai, galbūt išaugs ir visam gyvenimui.

# data[].attributes.attachment_link.title
Tik laiminga šeima gali ugdyti laimingą vaiką...

# data[].attributes.attachment_link.description
Šiandienis ankstyvas vaikų ugdymas yra disharmoniškas, nes yra intelektualus - ugdo intelektą ir visai neugdo asmenybės emocijų. (Gal todėl šiandiena daugėja šizoidinių sutrikimų?!) Mūsų visuomenė skatina emocijas užgniaužti: nejausti, neverkti, nedejuoti - auginti susitvardantį, kryptingą, sėkmingą žmogų (tai gali būti emociškai atsilikusių žmonių visuomenės kūrimas).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Daug pilietinių organizacijų iš viso pasaulio reiškia paramą tokiai politikos krypčiai, kuri saugo ir stiprina šeimą. Tačiau kas yra šeima, diskusijos netyla. Kaip ir klausimai - ar galima išskirti vieno tipo šeimą, ar tai sąžininga ir nediskriminuoja kitų?
Apie šeimą - Konstitucija ir Civilinis kodeksas
Visuotinė žmogaus teisių deklaracija pabrėžia, kad „šeima yra natūrali ir pagrindinė visuomenės grupė ir ji turi teisę būti visuomenės ir valstybės saugoma". Pažvelkime, kaip šią misiją atlieka konstitucinė doktrina.

Su kolegomis, Konstitucijos komisijos nariais, kartą diskutavome apie tai, ar būtina keisti Konstitucijos 38 straipsnį. Diskusijos metu buvo išsakyta nuomonė, kad to visai nereikia daryti, kadangi esą Konstitucijoje viskas ir taip aiškiai pasakyta: „šeima yra visuomenės ir valstybės pagrindas" ir „santuoka sudaroma laisvu vyro ir moters sutarimu".

Su tokiomis mintimis negalima nesutikti. Akivaizdu, kad Konstitucijos tėvams nekilo abejonių, kad šeima yra vyro ir moters sąjunga, atsiradusi sudarius santuoką.

Panašu, kad kokių nors abejonių nekilo ir dabar galiojančio Civilinio kodekso, įsigaliojusio 2001 m. liepos 1 d., autoriams. Šio kodekso 3.7 straipsnyje įtvirtinta santuokos samprata: „Santuoka yra įstatymų nustatyta tvarka įformintas savanoriškas vyro ir moters susitarimas sukurti šeimos teisinius santykius", 3.12 straipsnyje aiškiai pasakyta, kad „santuoką leidžiama sudaryti tik su skirtingos lyties asmeniu", o 3.28 straipsnis kaip ir užbaigia šią doktriną: „sudarę santuoką sutuoktiniai sukuria šeimos santykius kaip bendro gyvenimo pagrindą."

Tokios nuostatos yra visiškai suprantamos, kadangi, sudarius santuoką, atsiranda sutuoktinių tarpusavio asmeninės neturtinės ir turtinės teisės, pareiga vienas kitą gerbti ir išlaikyti, santuokoje gimę vaikai iš karto gauna apsaugą ir automatiškai įgyja vaiko saugumą ir tinkamą vystymąsi užtikrinančias teises tėvų atžvilgiu.
Skirtingas supratimas
Kaip teigiama Seimo Parlamentinių tyrimų departamento 2011 m. atliktame tyrime „Šeimos ir santuokos sąvoka tarptautinės teisės aktuose ir Europos Sąjungos valstybių konstitucijose" (tyrime Lietuva neminima - aut. past.), daugelyje svarbiausių tarptautinės teisės aktų ir daugelio ES valstybių konstitucijose kalbama apie šeimą, nors šios sąvokos turinys konkrečiai neapibrėžiamas.

Dažniausiai pateikiamas vertybinis šeimos apibūdinimas, pavyzdžiui, „šeima yra natūrali ir pagrindinė visuomenės ląstelė"; „šeima yra visuomenės išsaugojimo ir tautos vystymosi pagrindas."

Tokie ar panašūs apibūdinimai sutinkami Jungtinių Tautų dokumentuose ir daugelio valstybių konstitucijose (pvz., Airijos, Estijos, Graikijos, Vengrijos, Portugalijos).

Beveik visų valstybių konstitucijose įtvirtinta valstybės pareiga globoti ir remti šeimą, taip pat motinystę, tėvystę ir vaikystę. Tokiuose teiginiuose dažniausiai nenusakoma šeimos sudėtis (nevardijami jos nariai), tačiau neretai pabrėžiama ypatinga parama našlaičiams ar nepilnoms šeimoms (pvz., Graikija, Ispanija, Italija, Lenkija, Vokietija), taip pat santuokoje ir ne santuokoje gimusių vaikų lygios teisės (pvz., Čekija, Italija, Portugalija, Rumunija, Slovakija, Vokietija).

Kai kurių valstybių konstitucijose pažymėta, kad valstybė saugo santuoką (pvz., Latvija, Lenkija, Graikija, Vengrija), arba santuoka nurodoma esanti šeimos pagrindas (pvz., Airija, Italija, taip pat Austrijos Civilinis kodeksas).

Penkių valstybių konstitucijose tiesiogiai nurodyta, kad santuoka sudaroma tarp vyro ir moters (Bulgarijos, Ispanijos, Latvijos, Lenkijos, Vengrijos).

Dešimtyje iš apžvelgiamų valstybių vienokia ar kitokia forma yra įteisinta tos pačios lyties asmenų registruota partnerystė (Airija, Austrija, Čekija, Danija, Jungtinė Karalystė, Prancūzija, Slovėnija, Suomija, Vengrija, Vokietija), o penkiose valstybėse įstatymais įteisinta santuoka tarp tos pačios lyties asmenų (Belgija, Ispanija, Nyderlandai, Portugalija, Švedija).

Jokia forma tos pačios lyties asmenų santykiai nėra įteisinti 9 valstybėse (Bulgarija, Estija, Graikija, Italija, Kipras, Latvija, Lenkija, Rumunija, Slovakija).
Šeima pagal lietuvius
Grįžkime į Lietuvą. Minėta, kad skaitant Konstitucijos 38 straipsnį kiekvienam lyg ir turėtų būti aišku, kad šeima, kaip visuomenės ir valstybės pagrindas, atsiranda vyrui ir moteriai laisva valia sudarius santuoką. Atrodytų, kad čia nelabai yra vietos kitokioms interpretacijoms ar kitokiam šių normų aiškinimui.

Nepaisant to, Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas, priimdamas 2011 m. rugsėjo 28 d. nutarimą „Dėl Valstybinės šeimos politikos koncepcijos", Konstitucijos 38 straipsnį interpretavo visiškai kitaip.

Konstitucinis Teismas nusistebėjo, kad Koncepcijoje, inter alia jos 1.6.2-1.6.6, 1.6.8, 1.6.9 punktuose, šeima tiesiogiai siejama su santuokos sudarymo faktu („šeima - sutuoktiniai <...>"), tai yra koncepcijoje esanti įtvirtinta tik santuoka pagrįstos šeimos samprata.

Šioje vietoje Konstitucinis Teismas nutyli, kuo remdamasis įstatymų leidėjas galėjo laikytis kitokios pozicijos, jeigu, kaip minėjome, Konstitucijos 38 straipsnyje šis klausimas aptartas pakankamai aiškiai.

Kita vertus, Konstitucinis Teismas toliau nutarime išvardija visas konstitucines nuostatas, kurios svarbios, aiškinant šeimos sampratos turinį.

Negalima nesutikti su Teismo argumentais, kad „šeimos, kaip saugomos ir puoselėjamos konstitucinės vertybės, reikšmę patvirtina tai, kad įvairūs šeimos sampratos aspektai yra įtvirtinti ir kitose Konstitucijos straipsnių nuostatose, inter alia 39 straipsnio 1 dalies nuostatoje, kad valstybė globoja šeimas, auginančias ir auklėjančias vaikus namuose, įstatymo nustatyta tvarka teikia joms paramą, 22 straipsnio 4 dalies nuostatoje, kad įstatymas ir teismas saugo, kad niekas nepatirtų savavališko ir neteisėto kišimosi į šeimyninį gyvenimą, 26 straipsnio 5 dalies nuostatoje, kad tėvai ir globėjai nevaržomai rūpinasi vaikų ir globotinių religiniu ir doroviniu auklėjimu pagal savo įsitikinimus, 31 straipsnio nuostatoje, kad draudžiama versti duoti parodymus prieš savo šeimos narius ar artimus giminaičius, 146 straipsnio nuostatose, kad valstybė globoja ir aprūpina karo tarnybą einant žuvusių ar mirusių karių šeimas, kad valstybė aprūpina šeimas tų piliečių, kurie gindami valstybę žuvo ar mirė. Šios konstitucinės nuostatos sudaro valstybinės šeimos politikos pagrindą."

Niekas nesiginčija ir su kitu Teismo argumentu, kad „Konstitucijos 38 straipsnio 1 dalies nuostatos aiškintinos, atsižvelgiant į kitas šio Konstitucijos straipsnio nuostatas, inter alia 2 dalį, kurioje nustatyta, kad valstybė saugo ir globoja šeimą, motinystę, tėvystę ir vaikystę, į 3 dalį, kurioje nustatyta, kad santuoka sudaroma laisvu vyro ir moters susitarimu, taip pat į 5 dalį, kurioje nustatyta, kad sutuoktinių teisės šeimoje yra lygios."

Visa tai teisinga ir, manytume, visiškai atitinka tas nuostatas, kurias į pagrindinio įstatymo tekstą sudėjo Konstitucijos autoriai 1992 metais. Tokie Konstitucinio Teismo argumentai paremti aiškiais Konstitucijos teksto aiškinimo metodais: gramatiniu, teleologiniu, istoriniu, sisteminiu ir kitais.
Ar rasime atsakymą KT nutarime?
Vienas iš Konstitucijos teksto autorių, Nepriklausomybės Akto signataras ir buvęs Konstitucinio Teismo teisėjas prof. Egidijus Jarašiūnas 2007 m. tarptautinėje konferencijoje „Šeima besikeičiančioje visuomenėje" pažymėjo:

„1992 m. Lietuvos Respublikos Konstitucijos rengėjams santuoka grindžiama šeima buvo laikomas tokia savaime suprantama kategorija, kad didesnių diskusijų nekilo. Nereikėjo vieniems kitų įtikinėti, ką reiškia santuoka ir šeima, aiškintis, kokią teisinę realybę kursime. <...> Analizuodami konstitucines nuostatas apie šeimą, mes galime padaryti keletą reikšmingų išvadų. Pirmoji. Konstitucijoje mes matome neatsiejamą santuokos ir šeimos ryšį. Konstitucijos kūrėjai, pagaliau tauta, aprobuodama šį konstitucinį sprendimą, labai aiškiai pasisakė už tokį ryšį <...>."

Profesorius E. Jarašiūnas savo pranešimą užbaigė tokiomis išvadomis:

1. Konstitucija - svarbiausias nacionalinis šeimos teisės šaltinis, teisinė įstatymų leidėjo sprendimų patikros priemonė; todėl šeimos santykius būtina reguliuoti pagal Konstituciją, o ne kariaujant su ja.

2. Šeimai pripažintas konstitucinės vertybės statusas suponuoja valstybės valdžios institucijoms pareigas saugoti ir remti šeimą tiek kuriant, tiek taikant teisę.

3. Santuoka ir giminystė - du konstituciškai reikšmingi šeimos ramsčiai - dvi svarbiausios atramos:

a) pirmoji reiškia vyro ir moters sąjungą, laisva valia sudarytą susitarimą gyventi kaip šeima;

b) antroji žymi šeimą saistantį kilmės ryšį (įvairūs giminystės lygiai), kaip bendro gyvenimo pagrindą.

4. Šeimos pavadinimu netiktų įvardinti kitokio pobūdžio asmenų susivienijimų, nes tokiu atveju būtų ištrintas šeimos, kaip specifinio socialinio vieneto, apsaugos prasmingumas.

5. Ypatingai Konstitucijoje saugoma vertybė - vaikai; reguliuojant šeimos ar su jais susijusius santykius negalimas toks reguliavimas, kad valstybėje tam tikros vaikų kategorijos būtų traktuojamos mažiau palankiai.

Visa tai, kas pasakyta, galėtų leisti ir užbaigti šio klausimo analizę, jeigu Konstitucinis Teismas nebūtų žengęs toliau. Štai jau kiek kitoks jo teiginys: „nagrinėjamos konstitucinės justicijos bylos kontekste pažymėtina, kad konstitucinė šeimos samprata negali būti kildinama tik iš santuokos instituto, įtvirtinto Konstitucijos 38 straipsnio 3 dalies nuostatose. Tai, kad santuokos ir šeimos institutai yra įtvirtinti tame pačiame Konstitucijos 38 straipsnyje, rodo neatsiejamą ir neginčijamą santuokos ir šeimos ryšį. Santuoka yra vienas iš šeimos konstitucinio instituto pagrindų šeimos santykiams kurti. Tai yra istoriškai susiklostęs šeimos modelis, neabejotinai turintis išskirtinę vertę visuomenės gyvenime, užtikrinantis Tautos ir valstybės gyvybingumą bei istorinį išlikimą."

Tai kaip čia dabar išeina? Pats Konstitucinis Teismas ką tik pasirėmė Konstitucija ir pasakė, kad Konstitucijos 38 straipsnyje aiškiai įtvirtintas santuokos institutas, tačiau čia pat teigia, kad „konstitucinė šeimos samprata negali būti kildinama tik iš santuokos instituto, įtvirtinto Konstitucijos 38 straipsnio 3 dalies nuostatose".

Tai iš ko konstitucinė šeimos samprata dar gali būti kildinama? Kokios dar yra kitos konstitucinės nuostatos, iš kurių galima kildinti kitokią šeimos sampratą?

Į šituos klausimus minėtame Konstitucinio Teismo nutarime atsakymo nerasime. Kitokią nei santuokos pagrindu sukurtos šeimos sampratą Konstitucinis Teismas nekildina iš Lietuvos Respublikos Konstitucijos, nors jo pareiga buvo aiškinti būtent Lietuvos Respublikos Konstituciją.
Konstitucinis Teismas pats „išranda" dar vieną „šeimos modelį", kuris atrodo taip: tai kitokia nei santuokos pagrindu sudaryta šeima, inter alia santuokos nesudariusių vyro ir moters bendras gyvenimas, kuris grindžiamas pastoviais emocinio prieraišumo, tarpusavio supratimo, atsakomybės, pagarbos, bendro vaikų auklėjimo ir panašiais ryšiais bei savanorišku apsisprendimu prisiimti tam tikras teises ir pareigas, kurie yra konstitucinių motinystės, tėvystės ir vaikystės institutų pagrindas.
Trys EŽTT sprendimai ir viena šeimos samprata
Čia vėl šiek tiek nukrypsime į Civilinį kodeksą. Jo XV skyriuje („Bendras gyvenimas neįregistravus santuokos") esančiame 3.229 straipsnyje aiškiai įvardijama, kas tai yra: „šio skyriaus normos nustato turtinius santykius tarp vyro ir moters, kurie, įregistravę savo partnerystę įstatymų nustatyta tvarka, bendrai gyvena ne mažiau kaip vienerius metus neįregistravę santuokos (sugyventiniai), turėdami tikslą sukurti šeiminius santykius."

Vadinasi, Konstitucinis Teismas paneigė partnerystės institutą, užkirto kelią sugyventiniams registruoti partnerystę, kadangi pagal jo suformuluotą apibrėžimą partnerystė (žinoma, ir ne vien ji) a priori pripažįstama šeima.

Taigi kuo Konstitucinis Teismas grindžia savo kitokios nei santuokos pagrindu atsiradusios šeimos doktriną? Minėjome, kad ne Lietuvos Respublikos Konstitucijos normomis, nes ten tokių nuostatų nėra. Konstitucinis Teismas gelbėjimosi rato ieško Europos žmogaus teisių teismo ( EŽTT) jurisprudencijoje ir kai kurių kitų Europos šalių konstitucinių teismų jurisprudencijoje.

Visiškai sutinkame su Konstitucinio Teismo teiginiu, kad konstitucinė šeimos samprata turi būti aiškinama, atsižvelgiant ir į tarptautinius Lietuvos valstybės įsipareigojimus, kuriuos ji prisiėmė ratifikavusi Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvenciją (toliau - Konvencija). Konvencijos 8 straipsniu garantuojama teisė į šeimos gyvenimo gerbimą. EŽTT, taikantis Konvencijos nuostatas, savo jurisprudencijoje, kuri Lietuvos teisės aiškinimui aktuali kaip teisės aiškinimo šaltinis, ne kartą yra analizavęs šeimos sampratą.

Konstitucinis Teismas pasirėmė trimis EŽTT sprendimais:
1) Marckx prieš Belgiją, kurioje EŽTT konstatavo, kad šeimos gyvenimo samprata neapsiriboja santuokos pagrindu susiformavusiomis šeimomis ir gali apimti kitus de facto santykius. Tradicinės šeimos skatinimas ir rėmimas pats savaime yra teisėtas ir net girtinas dalykas, tačiau siekiant šio tikslo negalima imtis priemonių, kenkiančių natūraliai šeimai, nes tokios šeimos nariai naudojasi Konvencijos 8 straipsnio, kuriuo reglamentuojama inter alia teisė į šeimos gyvenimo gerbimą, garantijomis taip pat, kaip ir tradicinės šeimos nariai (1979 m. birželio 13 d. sprendimas byloje Marckx prieš Belgiją, pareiškimas Nr. 6833/74);

2) Kroon ir kt. prieš Nyderlandus, kurioje EŽTT pažymėjo, kad nustatant, kokius santykius apima sąvoka „šeimos gyvenimas", gali būti atsižvelgiama į daugelį veiksnių, pvz., bendrą gyvenimą, ryšių pastovumą, demonstruojamų tarpusavio įsipareigojimų pobūdį ir kt. EŽTT nuomone, sąvoka „šeimos gyvenimo gerbimas" reiškia, kad biologinė ir socialinė tikrovė yra svarbesnė už teisinę prezumpciją, prieštaraujančią nustatytiesiems faktams (1994 m. spalio 27 d. sprendimas byloje Kroon ir kt. prieš Nyderlandus, pareiškimas Nr. 18535/91);

3) Keegan prieš Airiją, kurioje pasakyta, kad šeimos gyvenimas gali būti konstatuotas ir tuomet, kai asmenų santykiai yra nutrūkę. Vaiko ir vieno iš tėvų bendravimas yra esminis šeimos gyvenimo elementas net ir tuo atveju, kai tėvų santykiai nutrūkę (1994 m. gegužės 26 d. sprendimas byloje Keegan prieš Airiją, pareiškimas Nr. 16969/90).

Bet ką tai turi bendro su Lietuvos Respublikos Konstitucijoje įtvirtinta šeimos samprata?
Argumentai prieš ad absurdum
Visų pirma, tas pats Konstitucinis Teismas 1995 m. sausio 24 d. išvadoje „Dėl Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 4, 5, 9, 14 straipsnių ir jos Ketvirtojo protokolo 2 straipsnio atitikimo Lietuvos Respublikos Konstitucijai " aiškių aiškiausiai įtvirtino, kad Lietuvos Respublikos teisinė sistema grindžiama tuo, kad Konstitucijai neturi prieštarauti joks įstatymas ar kitas teisės aktas, taip pat ir jos tarptautinės sutartys (šiuo atveju - Konvencija).

Taigi nei Konvencija, nei jos pagrindu formuojama EŽTT jurisprudencija negali paneigti Lietuvos Respublikos Konstitucijos, kol ji nepakeista ir nepapildyta. Toje pačioje išvadoje Konstitucinis Teismas būtent ir nusprendė, kad Konvenciją galima ratifikuoti, kadangi ji neprieštarauja Lietuvos Respublikos Konstitucijai. Taigi šis argumentas yra laužtas iš piršto ir netinkamas ,,kitokiai" šeimos sampratai pagrįsti.

Kita vertus, visiškai pritariame EŽTT teiginiams paminėtose bylose, kai kalbame ne apie konstitucinę šeimos sampratą, tačiau apie visuomenės ir valstybės pagarbą žmonių apsisprendimui gyventi kitaip, gauti visą reikalingą paramą, jeigu taip gyvenant gimsta vaikai ir panašiai. Tai visai kiti dalykai ir jais argumentuoti ,,kitokią" šeimos sampratą yra paprasčiausia demagogija.

Kitų šalių konstitucinių teismų jurisprudencijos čia neanalizuosime, kadangi iš viso nekorektiška grįsti Lietuvos Respublikos Konstitucijos aiškinimą kitų valstybių konstitucinių teismų plėtojama doktrina (beje, tik šešių, kai ES šalių yra 28). Akivaizdu, kad kiekvienas konstitucinis teismas aiškina savo, o ne kitos šalies konstituciją.

Iš principo galima sutikti su šiais Konstitucinio Teismo išsakytomis argumentais:

„Iš Konstitucijos 38 straipsnio 1 dalies kylanti valstybės pareiga įstatymais ir kitais teisės aktais nustatyti tokį teisinį reguliavimą, kuris užtikrintų šeimos, kaip konstitucinės vertybės, apsaugą, suponuoja ne tik valstybės pareigą nustatyti teisinį reguliavimą, kuriuo inter alia būtų sudarytos prielaidos šeimai tinkamai funkcionuoti, būtų stiprinami šeimos santykiai, ginamos šeimos narių teisės ir teisėti interesai, bet ir valstybės pareigą įstatymais ir kitais teisės aktais taip sureguliuoti šeimos santykius, kad nebūtų sudaroma prielaidų diskriminuoti šeimos santykių dalyvių (kaip antai santuokos neįregistravusių bendrai gyvenančių vyro ir moters, jų vaikų (įvaikių), vieno iš tėvų, auginančio vaiką (įvaikį), ir kt.)."

Dėl šių argumentų galima pasakyti štai ką.

Pirma, sunku įsivaizduoti, kaip būtų galima diskriminuoti santuokos neįregistravusius bendrai gyvenančius vyrą ir moterį, lyginant juos su santuoką sudariusiais vyru ir moterimi. Minėtuose Civilinio kodekso straipsniuose yra nubrėžtas aiškus skirtumas tarp susituokusių asmenų ir sugyventinių. Ar Konstitucinis Teismas nori pasakyti, kad šios Civilinio kodekso normos, numatančios asmens apsisprendimo laisvę, neatitinka Konstitucijos?

Antra, Konstitucijos 38 straipsnio pakeitimo rengėjai kaip tik ir įgyvendina Konstitucinio Teismo argumentą, kad turi būti ginami santuokos neįregistravusių asmenų ir jų vaikų, taip pat vieno iš tėvų, auginančio vaiką (įvaikį), interesai: Konstitucijos pakeitime patikslinama, kad šeima suprantama ne tik susituokusių vyro ir moters sąjunga, bet ir motinystės ir tėvystės santykiai.

Suprantama, kad tokios šeimos sampratos priešininkai lies krokodilo ašaras, kad kas tada bus seneliai, auginantys anūkus, broliai ir seserys, priglaudę be tėvų likusius sūnėnus ir dukterėčias? Juk žmonės vadins juos šeima?

Tegul vadina. Ir susiklausęs nedidelis darbo kolektyvas neretai save pavadina „kaip viena šeima", tačiau nė vienas iš šių socialinių darinių nėra šeima Konstitucijos prasme. Konstitucinė šeimos doktrina reiškia, kad šeima, kaip visuomenės ir valstybės pagrindas, turi būti saugoma ir globojama valstybės. Vaikas, likęs be tėvų, globojamas kitų asmenų, šeimynos ar kitos globos įstaigos, taip pat turi būti saugomas ir globojamas valstybės, kad galėtų augti ir ugdytis, kaip ir šeimose augantys vaikai. Tačiau vien vaiko atėjimas į kitą šeimą, šeimyną, globos namus ar panašiai, nepadaro šio socialinio junginio šeima Konstitucijos prasme. Kitaip traktuojant prieitume prie situacijos ad absurdum.

Taigi, jeigu kam neaišku, ką galvoje turėjo Lietuvos Respublikos Konstitucijos leidėjas, priimdamas 38 straipsnį, būtina jį patikslinti, kad būtų išgryninta tikroji šio straipsnio prasmė.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Stasys Šedbaras, Seimo Teisės ir teisėtvarkos komiteto pirmininko pavaduotojas, TS-LKD frakcijos narys

# data[].attributes.attachment_link.title
S. Šedbaras. Kas yra ir kas nėra šeima Konstitucijoje ir argumentuose

# data[].attributes.attachment_link.description
Daug pilietinių organizacijų iš viso pasaulio reiškia paramą tokiai politikos krypčiai, kuri saugo ir stiprina šeimą. Tačiau kas yra šeima, diskusijos netyla. Kaip ir klausimai - ar galima išskirti vieno tipo šeimą, ar tai sąžininga ir nediskriminuoja kitų?

# data[].attributes.attachment_link.title
Jordan Peterson - A Good Father Helps You to Become Your Best Self

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Vyras - svarbiausias asmuo. Vyras priima visus sprendimus, be jo namuose niekas nedaroma. Vyras aprūpina šeimą, bent jau stengiasi. Patriarchalinėje šeimoje vyras tvarko finansus, nepriklausomai nuo žmonos uždarbio. Tokioje šeimoje moteris - klasikinė židinio sergėtoja.
Patriarchalinė šeima. Vyras maitintojas
Vyras uždirba kur kas daugiau už žmoną, tačiau jie turi bendrų interesų, temų pokalbiams. Jie kartu leidžia vakarus ir savaitgalius, kartu žiūri filmus, mėgsta tą patį vyną. Jei moters neturi didelių ambicijų, tokios poros laukia ilgas šeimyninis gyvenimas.
Patriarchalinė šeima. Auksinis narvelis
Vyras uždirba kur kas daugiau už žmoną, bet jie turi mažai bendrų interesų (kartais apskritai neturi). Jų gyvenimai praktiškai nesusikerta. Jie išeina kartu į viešumą tik tada, kai etiketas reikalauja, kad vakarėlyje vyras dalyvautų su žmona. Likusiu laiku žmona vaikšto po grožio salonus, susitikinėja su draugėmis, vyras - po pirtis, klubus, prezentacijas.

Jie susitinka vakare virtuvėje arba naktį miegamajame. Toks šeimos tipas tenkina tas moteris, kurios tikisi iš santuokos tik komercinės naudos (psichologinis tipas - Duktė, nes net Altruistei būtų sunku ištverti auksiniame narvelyje).
Patriarchalinį šeima. Vyras nevykėlis
Vyras uždirba ne daugiau už žmoną, kartais ir mažiau, bet vis tiek mano, kad yra svarbiausias. Moters tokia padėtis netenkina (jei ji nėra užkietėjusi altruistė). Tokia šeima pasmerkta konfliktams. Moteriai nepatinka, kad vyras jos neaprūpina, bet nurodinėja. Vyrui ima vystytis nevisavertiškumo kompleksas. Galiausiai pora arba išsiskiria, arba kasdien pykstasi.
Matriarchalinė šeima
Situacija atvirkščia. Moteris svarbiausia. Ji aprūpina šeimą, viską, sprendžia, tvarko finansus. Tokioje šeimoje aprūpintoja yra moteris.
Matriarchalinė šeima. Piniginės saugotoja
Moteris uždirba daugiau už vyrą arba uždirba tiek pat, bet vis tiek finansus tvarko ji. Vyras atiduoda moteriai uždarbį, moteris visam mėnesiui suplanuoja šeimos biudžetą. Moteris priima sprendimus dėl buto remonto, vyras ima stumdyti baldus. Ideali Aktyvistės ir Altruisto arba Motinos ir Altruisto sąjunga.
Matriarchalinė šeima. Vyras namų šeimininkė
Moteris daug uždirba, visiškai aprūpina šeimą. Vyras nedirba, tvarko namų ūkį, augina vaikus. Tokia santuoka įmanoma tik Motinos ir Altruisto sąjungoje. Labai svarbu, kad vyrą tokia padėtis tenkintų, antraip jam išsivystys nevisavertiškumo kompleksas.
Matriarchalinė šeima. Vyras Alfonsas arba alkoholikas
Vyras arba nedirba, arba visą uždarbį išleidžia savo reikmėms. Jis nesirūpina namais, gyvena savo malonumui. Moteris tokioje šeimoje gali ir nedaug uždirbti, bet aprūpintoja vis tiek yra ji, taip pat ir židinio sergėtoja. Tokioje šeimoje gali gyventi Motina ir Sūnus, šiems tipams tokia šeimyninė laimė tiktų.
Partneriška šeima
Priimtiniausias variantas šiuolaikiniams žmonėms. Ir vyras, ir žmona dirba. Kažkas uždirba daugiau, kažkas mažiau, šio tipo šeimai tai nėra svarbu. Santykiai lygiateisiški, grindžiami abipusiu pasitikėjimu. Čia niekas netranko kumščiu į stalą, šaukdamas, kad yra teisus. Čia vyksta konstruktyvūs dialogai, pašnekovai išklauso vienas kitą, namų pareigas dalinasi pusiau. Tokią šeimą gali sukurti tik du Aktyvistai.
Konkurencinga šeima
Tokioje šeimoje nėra viršesnio ir pavaldesnio, nesvarbu, kiek vyras ir žmona uždirba. Kad ir kiek jie uždirbtų, vis tiek nuolat vyks kova dėl valdžios. Nuolat verda kova dėl televizoriaus pultelio, ginčijamasi, kam eilė nešti šiukšles, išvesti šunį, kam labiau reikia susitikti su draugais ir t. t. Šiose šeimose gausu adrenalino, tačiau per menkas gebėjimas suprasti, nenoras tartis ir vienas kitą išklausyti.

Tokia šeima dažniausiai būna iš psichologinių Sūnaus ir Dukters tipų, bet iki tokio tipo gali prieiti bet kokia šeima, jei nemokės tartis ir ieškoti kompromisų.
Tapk DELFI Gyvenimo draugu „Facebook" ir sek naujienas ant savo sienos!

Griežtai draudžiama DELFI paskelbtą informaciją panaudoti kitose interneto svetainėse, žiniasklaidos priemonėse ar kitur arba platinti mūsų medžiagą kuriuo nors pavidalu be sutikimo, o jei sutikimas gautas, būtina nurodyti DELFI kaip šaltinį.

# data[].attributes.attachment_link.title
Keturi šeimų tipai: nustatykite savo tipą

# data[].attributes.attachment_link.description
Vyras - svarbiausias asmuo. Vyras priima visus sprendimus, be jo namuose niekas nedaroma. Vyras aprūpina šeimą, bent jau stengiasi. Patriarchalinėje šeimoje vyras tvarko finansus, nepriklausomai nuo žmonos uždarbio. Tokioje šeimoje moteris - klasikinė židinio sergėtoja. Patriarchalinė šeima.