# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Михайло Яремчук

# data[].attributes.attachment_link.title
День Перемоги

# data[].attributes.headline
Кращі книги про Другу світову війну

# data[].attributes.subject
Кращі книги про Другу світову війну

# data[].attributes.body
Алексієвич, С. О. У війни не жіноче обличчя [Текст] / С. О. Алексієвич ; [пер. з рос. В. Рафєєнка]. – Харків: Віват, 2017. – 399 с. – (Нобелівська премія 2015).

«Усе, що ми знаємо про жінку, краще всього вміщуєтьсяв слово «милосердя». Є і інші слова – сестра, дружина, друг і найвище - мати… Жінка дає життя, жінка оберігає життя. Жінка і життя - синоніми»
С. Алексієвич

Найвідоміша книга Світлани Алексієвич і одна з найзнаменитіших книг про Другу світову, де війна вперше показана очима жінки. На найстрашнішій війні XX століття жінці довелося стати солдатом. Вона не тільки рятувала, перев'язувала поранених, а й стріляла зі «снайперки», бомбила, підривала мости, ходила в розвідку, «брала язиків».
…Жінка вбивала. Вона вбивала ворога, що обрушився з небаченою жорстокістю на її землю, на її будинок, на її дітей. Це була найбільша жертва, принесена нею на вівтар Перемоги. І безсмертний подвиг, всю глибину якого ми з роками мирного життя осягаємо.
Це перший із п’яти романів циклу «Голоси Утопії», що подарував авторці всесвітню славу та Нобелівську премію 2015 року. Роман перекладений на 20 мов і продається в 19 країнах світу.

Гнатюк, О. Відвага і страх [Текст]: [пер. з пол.] / О. Гнатюк. – 4-те вид. – Київ: Дух і літера, 2018. – 488 с.: іл. – (Бібліотека спротиву, бібліотека надії).

«Відвага і страх» -  саме те, чого потребує суспільство у стані перманентної війни з минулим.

Авторка книги - професор Варшавського університету, відомий українолюб. Книгу Ольги Гнатюк «Відвага і страх» було презентовано 10 вересня 2015 року на Форумі видавців у Львові, де вона була названа Книгою року.
Це історичне видання про Львів часів Другої світової війни. Головну увагу зосереджено на поведінці людей, які постали перед загрозою смерті. Однак незвичність оповіді, що спирається на щоденники, спогади, листи і навіть протоколи допитів, полягає не тільки в цьому. Йдеться про долю людей і водночас долю польської, української та єврейської інтелігенції, про складні стосунки між ними, про різні вияви солідарності та ворожості, в основі яких лежали відвага і страх. Читачі у відгуках зазначають, що після прочитання книги лишається відчуття, що сам там побував – ходив тією бруківкою, слухав те радіо, і разом з героями книги переживав біль і страх кривавого молоха війни.

Докія Гуменна. Хрещатий Яр (Київ 1941-43) [Текст]: роман-хроніка / Докія Гуменна. – Нью-Йорк : Слово, 1956. – 488 с.

«Як роман-хроніка, ця книга ставить убивчий діагноз тоталітарним режимам і переконливо ототожнює кровожерні режими Сталіна та Гітлера. При цьому робиться це без пафосу та якихось особливих філософських чи соціологічних узагальнень»
Валентин Лученко.

«Хрещатий Яр» – твір про життя і настрої Києва 1941-1943 рр. – побачив світ у Нью-Йорку 1956 р. і одразу набув широкого розголосу. Читачів схвилювала щирість і правдивість зображуваних подій, адже сама авторка лишилася в окупованій фашистами столиці, набула гіркого досвіду зіткнення з ворожою системою мислення і діяння, емоційно та реально пережила все те, що згодом стало документальним підґрунтям роману. Поза сумнівом, читацьку аудиторію привабила новизна заявленої тематики, адже Д. Гуменній належить відносна першість у змалюванні воєнного Києва.
«Хрещатий Яр» виділяється з-поміж інших творів про Другу світову війну «своєрідним баченням тих незвичайних подій і настроїв, учинків, спонтанних суджень у найрізноманітніших прошарках суспільства», адже життя звичайних людей в окупації, як тоді казали «при німцях», багато десятиріч залишалося закритою зоною для «материкової» літератури.
Наскрізна тема роману – доля України, спроба відновлення втраченої державності, визначення місця й ролі українського народу між двома тоталітарними системами.

Улас Самчук. На білому коні. На коні вороному [Текст]: спомини і враження: у 2 ч. / Улас Самчук. – Острог: Нац. ун-т «Остроз. акад.»; Луцьк: Твердиня, 2007. – 421 с.

«Я тому письменник, що відчуваю обов’язок перед народом»
Улас Самчук

Цей автобіографічний твір відомого українского прозаїка, що охоплює період Другої світової війни, вперше виданий на теренах України. Раніше «На білому коні. На коні вороному» видавався ще за життя письменника в Канаді. Ця книга – одне з небагатьох свідчень того, наскільки важко було представникам української інтелігенції перебувати в умовах окупації.
Улас Самчук, як видно зі споминів, прагнув будь-якою ціною зберегти свою людську і національну гідність і, будучи далеко за кордоном, зумів передати настрої земляків та неповторний менталітет свого краю. Персонажі та події не вигадані. Тут читач знайде багато знайомих імен: Олена Теліга, Євген Маланюк, Олег Ольжич… Книга буде цікавою для українського читача, зокрема істориків, літераторів, для тих, хто не байдужий до питань національно-визвольної боротьби українців.
Улас Самчук - великий письменник, патріот, «буржуазний націоналіст», якого на Нобелівську премію 1980 року висував, проте, чомусь російський емігрантський журнал «Современник», що стояв далеко не на проукраїнських позиціях. Нобелівської премії письменник бездержавного на той час народу не здобув, зате повернувся своєю творчістю в рідну Україну таки на білому коні. Коні переможців.

Андрусяк, М. Брати грому [Текст]: худож.-докум. повість / М. Андрусяк. – Коломия : Вік, 2005. – 830 с.: іл.

«Воно жило і в боротьбі,
І в муках рабського терпіння,
Та не зневірилось в собі —
Моє трагічне покоління»
Іван Гнатюк

Перший том з відомої трилогії М. Андрусяка «Брати грому», «Брати вогню», «Брати просторів» (остання вийшла у 2008 р.) У художньо-документальній повісті «Брати грому» автор розповідає про звичайних людей, українців, волею долі яким судилося стати легендарними борцями з окупантом, витерпіти тортури в більшовицьких катівнях, пройти безоднями задротованих вмістилищ неволі і залишитися людьми, справжніми українцями, героями без почестей і відзнак, які жили та вмирали за незалежність України. Ця правдива розповідь змушує кожного українця збагнути та усвідомити свій історичний обов’язок перед рідним народом, бо відродження нашої всеукраїнської духовності залежить нині від кожного з нас.
У своєму дослідженні Михайло Андрусяк відкриває сотні імен, прізвищ учасників українського руху Опору, а це нині, в часи нашої незалежності, особливо важливо, бо відходять у вічність вояки УПА, молодше покоління все менше знає про ті героїчно-трагічні події. Скільки болю, трагізму і водночас гордості знаходимо в ось цих рядках: «Ціле життя прожив під чужим прізвищем, у чужих краях. Часто мені снилося рідне покутське село, родичі, друзі-ровесники... Але дорога до них мені, гнаному і безправному, була назавжди заказана…». Упродовж всієї повісті відчувається наявне протистояння і протиборство двох світів — власне українського і другого, ворожого йому, що уособлює радянську тоталітарну систему, а тому він злий, пекельний, протилежний життю…

Міщенко, Д. О. Вибрані твори [Текст] / Дмитро Міщенко ; [вступ. ст. : А. Г. Шпиталь]. – Київ: Український письменник, 2008. – 527 с. – (Бібліотека Шевченківського комітету)

«Це винятково чесний в українській літературі твір, у якому правдиво розкрито трагедію українського народу у Другій світовій війні, коли всіх, хто був на окупованих землях, тодішня державна система вважала за потенційних ворогів... То було схоже на ідеологічну помсту тим, кому в цивілізованому світі належало б співчувати».
Олесь Гончар

Сімдесят мільйонів жителів СРСР опинились в окупації за два роки війни. Почався наступ Радянської Армії. І їх, ненавчених і необстріляних, молодих і старшого віку, тих, для кого була графа в анкеті «Чи перебував в окупації?», кидали в саме пекло війни — щоб ВИБИТИ!
Адже кожна людина була під підозрою, цих солдатів, хоч і не були вони штрафниками, кидали під кинджальний вогонь, ними «затикали дірки» на фронтах, вони йшли в атаки беззбройними.
Геноцид голоду 1933 року перейшов у військовий геноцид. От і ця повість, написана ще в часи М. Хрущова, донесла до нас життєву правду у художньому втіленні про жителів сіл Південної України, котрих кинули в атаку зі словами: «Зброю добудете в бою». І ненавчені, неозброєні, необмундировані сільські хлопці і дядьки форсували Дніпро, закріпилися на плацдармі, героїчно відбивали атаки (зброя вже була!), а потім викликали вогонь на себе.

Савчин, М. П. Тисяча доріг [Текст]: спогади жінки учасниці підпільно-визвольної боротьби під час і після Другої світової війни / Марія Савчин; [Передм.: Є.Штендера]. – Київ: Смолоскип, 2003. – 544 с.: іл.

«Тим людям, яких ти на світі бачив, Тим думам, якими свій шлях позначив,
Всьому, що в серце прийняв ти, брате,
Яке ж воно право має вмирати?»
Ліна Костенко

Спомини Марії Савчин вирізняються серед мемуарів про боротьбу УПА з багатьох поглядів. По-перше, авторка перебувала в підпіллі понад дев'ять років, майже від початку збройної боротьби, від 1944-го до літа 1953-го, коли залишилися в підпіллі "останні могікани".
Важливим елементом спогадів є те, що вони написані жінкою й написані щиро. Авторка описала відверто навіть свої інтимні справи, а також переживання своїх найближчих подруг. Увесь час вона жила в постійній небезпеці, неодноразово переживала драматичні й трагічні ситуації, коли вирішувалася не тільки її доля, але й доля її найближчих друзів і родини.
Найбільшу трагедію М. Савчин пережила в Польщі, коли їй довелося залишити в руках поліції свого сина, якого не могла врятувати. Авторка подала багатогранний опис жінки в підпіллі, показала її радощі й турботи в щоденному побуті, поставу в обличчі смертельної небезпеки.
Розповідь М. Савчин - це життєвий шлях цілого покоління, яке свідомо пішло на службу рідному народові й, не зважаючи на труднощі та небезпеки, несло цей хрест довгими роками, жертвуючи в безвихідній ситуації також своїм життям.
Спогади написані невдовзі після того, як авторка опинилася на Заході. Ще за свіжої пам'яті, коли картини минулого не померкли в її уяві. Ще тоді, коли свідомість не була навантажена новими переживаннями, позитивними й негативними впливами життя у вільному світі. Писати спогади, як вона згадує у вступі, змусило її почуття обов'язку супроти всіх тих її друзів і подруг, що ще так недавно були разом з нею, горіли ідеєю визволення свого знедоленого народу, мужньо переборювали найбільші труднощі й полягли на полі бою. Дуже часто ворог забрав їхні мертві тіла й десь скрито закопав, щоб і сліду не лишилося по цих борцях за волю України. Авторка відчувала, що мусить про них написати, щоб не пропала народна пам'ять про їхні подвиги і жертви, щоб передати майбутньому поколінню естафету служіння й жертви для свого народу. Вони також віддзеркалюють тодішню настанову й світосприймання авторки.

Астафьев, В. П. Прокляты и убиты [Текст]: роман / Виктор Астафьев. – Харьков; Белгород: Книжный клуб «Клуб семейного досуга», 2015. – 718 с.: ил.

«Роман «Прокляті і вбиті» — одне із самих драматичних, трагічних і правдивих творів про солдатів Великої Вітчизняної війни. Ця книга буде їм вічним пам'ятником»

Пережите на війні, війна, якою бачив її Віктор Астаф'єв на передовій, стали центральною темою творчості письменника. Роман «Прокляті і вбиті» він наповнив неймовірною енергією, енергією опору передчасної смерті. Саме цим романом Астаф'єв підбив підсумок своїм роздумам про війну як про злочин проти розуму.
Віктор Астаф'єв, видатний російський письменник, фронтовик органічно не переносив фальшиву "героїзацію війни". Його роман "Прокляті і вбиті" вийшов лише в 1994 - 1995 роках. Саме там він показав всю нікчемність і брехливість "видумок політруків", які бачили зазвичай всі кошмари війни на безпечній відстані, і були спантеличені, як правильно і ефективно відрапортувати начальству.
«Сколько потеряли в войну? Знаете ведь и помните. Страшно назвать  истинную цифру, правда? Если назвать, то вместо парадного  картуза надо надеть схиму, становиться в День Победы на колени посреди России и просить у своего народа прощения за бездарно "выиграную войну", в которой врага заваляли трупами, утопили в русской крови (далеко не только русской!)...»
«Днепровские плацдармы»! Я был южнее Киева, на тех самых Букринских плацдармах. Ранен был там и утверждаю, до смерти буду утверждать, что так могли нас заставить переправлятся и воевать только  те, кому совершенно наплевать на чужую человеческую жизнь. Те, кто остался на левом берегу, "не щадя жизни", восславляли наши подвиги. А мы, на другом берегу Днепра, на клочке земли, голодные, холодные, без табаку, патроны на строжайшем счету, гранат нет, лопат нету, подыхали, съедаемые вшами, крысами, откуда-то массой хлынувшими в окопы. Ох не задевали бы Вы нашей боли, горя похода, пока мы еще живы. Я пробовал писать роман о Днепровском плацдарме - не могу: страшно, даже сейчас страшно, и серце останавливается. И головные боли мучают...»
Цей список «чесних» творів про війну можна доповнити книгою Віктора Некрасова «В окопах Сталінграда», «лейтенантською прозою» Григорія Бакланова, Володимира Богомолова, Олександра Суворова, Василя Бикова, який сказав: «Я хочу лише одного – залишитися чесним» та ін..
Чи можливо правдиво і чесно описати війну? Бо кожну війну кожен народ переживає по-своєму. І його письменники теж пишуть про неї по-своєму. Війна завжди породжує тонни літератури… Але війна також народжує ряд творів, які не вписуються в будь-які ідеологічні канони - такі твори, напевне, найкраще показують війну такою, яка вона була насправді…

# data[].attributes.headline
Війна, навіщ

# data[].attributes.body
Війна, навіщо ти почалась? Скільки безневинних життів ти забрала! Скількох дітей ти залишила сиротами! Скількох людей скалічила! Ти забираєш юнаків, багато з яких ніколи не повернуться додому. їхні батьки назавжди залишаться без своїх, може єдиних, дітей. Їхні наречені, дружини, будуть довіку чекати їх з фронтів. Навіщо ти несеш крамолу в міста і села, країни та континенти, навіщо залишаєш в пам'яті людській жахи, які будуть передаватися з покоління в покоління. Ти ніколи не знайдеш співчуття в очах тих, душі чиїх близьких ти забрала і віддала небу. Геть! І ніколи не приходь до нас!

# data[].attributes.body
Вона не має початку і не має кінця. Ще й досі чекають запізнілих листів з фронту матері, що не повірили похоронці, наречені, сестри, дружини, а сини стали старшими від своїх батьків. Тіла солдат, полеглих у землю давно стали землею і завдяки одному серцю, яке перестало битися тоді, сьогодні на нашій землі б'ються тисячі сердець!
Війна, що прийшла на українську землю червневим ранком 1941 року, увірвалася до кожної сім'ї, до кожної оселі, відібрала мільйони молодих життів, спотворила нашу чудову природу, перетворила у руїни тисяч міст і сіл.
Проте наш народ залишився незламним у титанічній битві, якої ще не знала історія. Він боровся за свободу і переміг. Серед тисяч солдатських автографів на стінах Рейхстагу чимало українських імен.

# data[].attributes.headline
«Мрію, щоб світ був із війною не знайомий!»

# data[].attributes.subject
«Мрію, щоб світ був із війною не знайомий!»

# data[].attributes.body
Стій! Час замри й озирнися в минуле. Озирнися на тих, кого зараз немає, хто з каменя дивиться на нас з висоти своїх пам'ятників. Стій! Зупинись! Ніколи не проходь байдуже повз гранітної стіни, на якій визолоченими буквами вписані імена тих, що полягли на полі бою, закатованих у фашистських концтаборах, спалених, повішених, знищених, але не скорених. Зупинись — постій мовчки — згадай...