# data[].attributes.body
1. Опрацювати біографію О.Жовни.
2.Прочитати твір "Палітра на могильному камені".
3. Ознайомитися з додатковою інформацією (за бажанням)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Смілянська РЦБС

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер - Маленьке життя - О.Жовна - 2017

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Кинофестиваль Покров

# data[].attributes.attachment_link.title
«Маленькая жизнь», режиссёр Александр Жовна

# data[].attributes.headline
Олександр Жовна.           Партитура на могильному камені  

# data[].attributes.subject
Олександр Жовна.           Партитура на могильному камені  

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Присвячується Войцеху Лепковському

Певен, мало кому доводилось бачити подібне кладовище на своєму віку. Справді незвичайне... Дивне... Вражаюче... Перш за все - то є ліс. Дрімучий, віковий ліс з деревами, верховіття яких сягає неба. Ростуть вони так густо, що у лісі навіть удень завжди панує напівморок, а, звівши догори очі, мов із глибокої криниці можна бачити зорі. Не на узліссі, не серед галявини, просто, несподівано, зненацька серед хащів виникає кладовище. Поміж дерев, серед зеленого висохлого листя папороті туляться могили з християнськими спомниками. Спокій, лісова прохолода і тиша якось незвичайно томлять душу, і є в тому щось казкове, містичне або ж із природи снів.

Придивившись пильніше, можна помітити, що лісове кладовище переділене невидимою межею. Згодом же стає зрозумілим, що там за нею починається його пізніша частина, ближча до сьогодення. Могил тут, здається, більше, у всякому разі, їх густіше. Вони натикані одна біля одної. Біля них обмаль зелені, чорно-рудий ґрунт на могилах виглядає свіжим, вологим, і складається враження, що остання з них насипана не пізніше вчорашнього дня. Єднає їх ще й те, що на кожній стримить невеличка металева табличка чорного кольору, на якій білою фарбою, схоже, одним почерком написано номер. Стара частина кладовища - це давні монастирські поховання. У свіжих могилах покояться божевільні.

На той час мені було всього неповних двадцять три. Я був направлений для проходження інтернатури в Лебединську лікарню для психічно хворих. Місце настільки глухе, що про нього до ладу ніхто нічого не знав, а лише ходили неясні й суперечливі чутки.

Так, саме Лебединська лікарня для психічно хворих... Вона розмістилася на території колишнього монастиря у приміщеннях, що збереглися з часів мешкання там монахів. Споруда являла собою замкнуте коло цегельних Одноповерхових будинків з вежею-аркою, в якій містився центральний вхід і яка одночасно служила монахам за дзвіницю. Щось на зразок Київської Софії. Територія була обнесена надійною кам'яною стіною. Увесь цей комплекс розташувався у лісі, далеко від населених місць. Лікарня чи притулок була невеликою, на кілька палат і всього до трьох десятків хворих. Медперсонал теж нечисленний, і все оточення та устрій життя й господарства нагадували приватний заклад, саме з тих, які, як нам розповідали, існують на Заході. В одному ряду будинків знаходились і палати хворих, і квартири медпрацівників. Майже ідеально правильне окружне подвір'я монастиря було бруковане доріжками, що розбивали коло на багато невеличких зелених клумб, обрамлених стриженими кущиками, і створювало вигляд зеленого атолу, який загубився в безкраїх просторах лісового океану. Посеред двору росла одна-єдина стара груша-дичка, під якою примостилась лава. З правого боку, трохи осторонь загального кола приміщень, стояв невеличкий флігель. За стінами монастиря, в низині, виблискувало лісове озеро.

Колись у ньому монахи розводили і ловили рибу. Тепер озеро було занедбане, забруднене сухим гіллям, поросле лататтям та ряскою, у ньому панувало жаб'яче царство, що з дня на день заспокійливо діяло на мешканців лікарні своїм невишуканим монотонним співом.

Першим, хто зустрівся мені, коли я ступив на брук монастиря, була руда кішка, що вийшла з-за кущів. За нею, піднімаючись на задніх лапках і стрибаючи одне на одного, з'явилися двоє кошенят, - чорних як сажа. Кішка вийшла на доріжку і зупинилась. Поглянувши на мене без особливої цікавості, вона байдуже звалилась на бік і витяглась на сонці. Двоє маленьких чорних плям чкурнули до її живота і відчайдушно припали до сосків.

Я вдихнув чисте лісове повітря, оглядівся навколо, і монастирське подвір'я здалося мені маленьким тихим раєм.

Наступною живою істотою, що з'явилася на подвір'ї, була стара нянечка, яка виносила корзину з білизною. Я привітався і запитав її, де можна бачити головного лікаря. Стара відповіла, що Федір Михайлович у себе, і зголосилася показати його кабінет.

"Цікаво, що там за Достоєвський?" - думав я, ідучи до кабінету головного лікаря.

Коли я прочинив двері, то тієї ж миті відчув, як в обличчя війнуло задушливим димом, так, наче у кабінеті щойно щось згоріло.

Я привітався.

- Прошу сідати, - почувся дуже хрипкий, сухий голос.

У кріслі, за столом сидів чоловік років п'ятдесяти з худорлявим продовгуватим обличчям. З-під очей звисали зморшкуваті синюваті мішки. Саме через них я тоді подумав: "Алкаш, явний алкаш і на Достоєвського зовсім не схожий". Він поглянув на мене і, здається, мимоволі мої очі опустились, навіщось нишпорячи по столі. Попільниця повна зім'ятих недопалків - перше, що впало мені в очі. "Ось звідки у кімнаті дим", - подума- лось мимохіть.

Згодом я зрозумію, що очі мої опустилися тоді не просто так. Те ж саме чекало майже кожного, хто спілкувався з Федором Михайловичем. Щось неприємне, відштовхуюче було у них: чи то хижа злість, чи таємна підступність, можливо, й туга. Тому здавалися вони якимись хижацькими, вовчими. Так, саме очі старого самотнього вовка. Тоді, коли я дивився на його фізіономію, мені ще чомусь спало на думку, що до цього обкуреного типа, недопалків та задимленого кабінету доречніше пасував би не портрет Павлова, а скоріше якогось анархістського лідера. Разом з тим єдине, що приваблювало око в його зовнішності, був бездоганно білосніжний халат, з любовно випрасуваним комірцем, що різко контрастував на загальному фоні. Федір Михайлович продовжував розглядати мене і раптом сказав ні до чого:

# data[].attributes.attachment_link.title
Жовна, партитура на могильному камені, читати | Українська філологія

# data[].attributes.attachment_link.description
Присвячується Войцеху Лепковському Певен, мало кому доводилось бачити подібне кладови­ще на своєму віку. Справді незвичайне... Дивне... Вра­жаюче... Перш за все - то є ліс. Дрімучий, віковий ліс з деревами, верховіття яких сягає неба. Ростуть вони так густо, що у лісі навіть удень завжди панує напівморок, а, звівши догори очі, мов із глибокої криниці можна бачи­ти зорі.

# data[].attributes.headline
ПАЛІТРА ОЛЕКСАНДРА ЖОВНИ

# data[].attributes.subject
ПАЛІТРА ОЛЕКСАНДРА ЖОВНИ

# data[].attributes.headline
ОЛЕКСАНДР ЖОВНА   ПЛУТАНЕ ІНТЕРВ'Ю

# data[].attributes.subject
ОЛЕКСАНДР ЖОВНА   ПЛУТАНЕ ІНТЕРВ'Ю

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Розмову провела Надія Черненко

Ми познайомилися 1995 року в Кіровограді, під час презентації художнього фільму "Партитура на могильному камені", знятого за його сценарієм. Для Кіровоградщини це була незвичайна подія. Та й, власне, для українського кіно не менша.

В одному з оповідань Олександра Жовни герой стверджує: "Писати мовою і говорити мовою, як на мене, дві різні речі, щоб не сказати - протилежності. Можливо, через це я прихиляюсь до першого і часом дратуюсь другим. До розлючення".

Я сказала йому, що впізнала в цьому самого Жовну, скупого на спілкування вголос, особливо з журналістами. Він погодився. А потім мало-помалу розговорився.

- З чого все почалося?
- З суму та самотності. П'ятий курс Київського педіну. На практичному занятті з психопатології я написав оповідання. Написав, одержавши велику насолоду, силу якої, щоб доступніше було загалові, я порівнював із статевою. Це справді був великий кайф. Оповідання я написав російською мовою, як справжній майбутній український письменник. Назву воно мало "Сапенсіо", що з грецької - розум. Сюжет розповів мій друг поляк, який потім забрав рукопис до Польщі і там надрукував у газеті. Отже, перший твір з грецькою назвою дебютував польською, як переклад з російської, таким чином започаткувавши становлення майбутнього члена СПУ.

- Які стосунки у тебе з СПУ?

- Вона мені не заважає. Я її за це вітаю. Однак, коли в 1994 році мене приймали, я був трохи запереживав. Один із старших колег літераторів "в законі", ділячись враженнями від моєї книжки, сказав, що "все це цікаво і пишете ви непогано, але треба не так, а от краще б так. Надто у вас все невесело, сумно. Слід радісніше, оптимістичніше. Ви ж молодий ще". І я сприйняв це, як перше партійне доручення. Глибокий сум пройняв мене. Але переймався я, як з'ясувалося, даремно. Ось вже шість років, як я у Спілці, але згадую про неї, коли хтось нагадає, як сьогодні. А ще кілька разів, коли їздив до СПУ, щоб одержати літ. премії.

- Ти лауреат?
- Так сталося. То хай вже буде. Зрештою, це приємно. Цікаво було з першою премією "У свічаді слова" Євгена Бачинського (США).
Пам'ятаєш, як Штольц запитав у Обломова, чи читав щось там у газеті, а Ілля Ілліч, позіхаючи, відповів, що взагалі газет не читає! Аналогічна ситуація й зі мною. Однак, на відміну від мене, мій друг Володимир Панченко газети читає, тим більше "Літературну Україну". Так от саме він і показав мені число, в якому повідомлялося, що визначено лауреатів літературного конкурсу, переможцям вручено грошові премії, а щасливі молоді митці виступили зі словами подяки. Серед них було і моє прізвище. Оскільки всього цього зі мною насправді не відбувалося, я був трохи здивований, проте щиро зворушений саме тією частиною повідомлення, де йшлося про гроші. Якось згодом ми з Панченком були в Києві і зайшли до Спілки. Добре, що зайшли. І добре, що запитали про премію. Мені віддали конверт, в якому лежали сто баксів. Дрібниця, а приємно. Хто зна, як би склалася вся ця історія, якби Панченко теж не читав газет...
- Зі Спілкою досить зрозуміло. Тоді чи контактуєш ти безпосередньо з літераторами, зокрема молодими?
- Практично ні. У нас мало спільних інтересів. Очевидно, все через те, що, пишучи, я все ж лишаюся таким, що не сприймає себе за письменника, або ж ставиться до цього недостатньо серйозно чи самовіддано, як справжні митці.
- Взагалі, ти знаєш щось про творчість твоїх сучасників, ровесників по літературі? Твоє ставлення до них. Чи на дорозі знову стає твій обломовський спосіб життя?
- Майже. Однак я не повний невіглас. Коли виходять якісь сучасні антології чи збірки, я, звичайно, зазираю туди з надією прочитати щось цікаве. Проте мене вистачає на кілька речень, далі кидаю. Волею-неволею, на слуху є певний ряд прізвищ, які пишуть твори та один про одного. Очевидно, їм це цікаво чи вигідно. Але я завжди думав, що література створюється для більш ширшого кола читачів і не на один день. Я кажу так не тому, що я гідний письменник, а як нормальний читач, який просто має смак. Сподіваюсь. Власне, саме це й має визначати вартість літератури. На жаль, більшість сучасників, що пишуть, та їх література має дрозофільне походження. Зранку вони ще актуальні, після обіду ними мало хто цікавиться, а до вечора про них забувають назавжди. Створюється література, тематика якої, сюжети, здається, не виходять за межі інтересів її ж виконавців. Таке враження, що авторами керує бажання сказати всім: "От такі нові слова, українські та іншомовного походження на сьогодні я знаю і спроможний складати їх у речення. А коли не ставитиму між реченнями крапок, стану письменником-модерністом". Щось таке подібне. Один старий сільський дід, повернувшись із столиці, був неймовірно спантеличений. На Хрещатику він побачив п'яного і ця обставина надзвичайно вразила його. "Кому він напився? - дивувався старий пияк. - Хай я в селі, там мене всі знають. А в Києві, скільки людей. Хто тебе знає? Кому він напився?"

Не знаю, наскільки доступно я асоціююсь.

І все ж, певно, не все так сумно, як мені здається. Просто не так часто щастить на цікаву прозу. Якось серед літераторів із засмальцьованої низки імен я прочитав, можливо, не таке вже й часто вживане. Це речі, які не просто дочитуєш до кінця, але їх хочеться перечитувати. Так було, коли читав Чехова, Стефаника чи Винниченка. Його звати Олександр Денисенко. На жаль, все, що знаю про нього. Гадаю, на сьогодні це цікавий художник. Однак для цього мало знати слова й складати з них речення, тут присутній смак, що істотніше. Я хотів би так писати, як робить це Денисенко. Чого варта його "Душа ріки". Я заговорився. Перепрошую.

- Я тепер подумала, що давно не читала речей з цікавими захоплюючими сюжетами. Очевидно, не так просто їх віднайти. Де знаходиш їх ти?
- Більшість висмоктані з пальця. Саме вони потім сприймаються як беззастережна реальність. Однак, спочатку є привід, який будить твоє серце, мозок, фантазію. Скажімо, як сюжет "Маленького життя". Я просто кілька годин дивився на невеличку ікону святого Пантелеймона. І мені раптом здалося, що його малювала дитяча рука кілька століть тому. З'явився образ хлопчика Пилипка, далі монастирське оточення, закрутився сюжет. Проте так було. Пізніше прийшла байдужість. Приводів, які б зворушували, ставало все менше. Тоді я згадав пораду класика "ні дня без рядка" і спробував. Я писав перше речення, скажімо: "Лепеха помирав, у нього розкладалася печінка". Яке буде наступне речення, я не знав. Більше того, я не уявляв, хто такий Лепеха і чому у нього розкладається печінка. Але згодом з'явилося друге речення, за ним третє. Лепеха став моїм давнім другом алкоголіком та провінційним філософом і пішло-поїхало. Так виникло ще кілька оповідань: "Спогад", "Я був таким же, як і ви", інші. Але такої насолоди від їх написання, як колись, вже не було. Навіщо я їх писав? Не знаю. З деяких пір навколишнє середовище сприймає мене за письменника, і я поступово почав звикатися з цим. Певно, тому.
- Кажуть, письменники - пророки. Я чула про досить дивні речі, що відбувалися після виходу у світ твоїх оповідань, саме в реальному житті. Події йшли, так би мовити, за ходою придуманого тобою сюжету.
- Я теж це почав помічати і трохи засмучуюсь цим. Як правило, фінали моїх оповідань сумні, якщо не трагічні, і часом, або часто потім, збуваються в реальному житті. Якось я в перебудовні часи організував кооператив "Зелений папуга". Згодом "трест лопнув", а як результат - з'явилася повість перебудовних літ "Кооператив "Зелений папуга". В кінці повісті кооператив згорає в пожежі. Через два тижні після появи повісті "Папуга" згорів. Подібні ситуації відбуваються з більшістю оповідань. Якісь витівки фатуму. Не інакше.
- Чому, дійсно, так тужно? Звідки ці сумні безнадійні фінали? Адже, справді, ще не старий?
- Я зараз згадав свого дев'яностолітнього дідуся. Він білорус. Заядлий курильщик. Якось я його запитав, чи давно він палить. Він задумався і каже: "Уж і не помню. Пора кідать. Ведь не молодой уже..."
Передусім, мені це подобається. Мені це близько. Крім того, як на мене, якщо порівняти категорії туги та радості, перша все ж значно серйозніша. Ну, що таке радість у порівнянні з тугою? Радісно, то і на серці спокійно, сонно, нічого не відбувається, добре, то й добре. Туга ж будить душу, розбуркує від сну, вигонить з неї шлаки, змушує замислюватись розум. Твори з тужним фіналом надовго залишаються в пам'яті.

"Хеппі енд" - це не серйозно. Це починають розуміти навіть американці.

Чи віриш ти у фатум, Бога, вишу силу?

- Антон Павлович Чехов вважав, що слід принаймні шукати віру, інакше - життя пусте...

- До слова. Твоїм улюбленим автором, як і раніше, залишається Чехов?

- Ходиш до церкви?
- Раніше дуже часто. Зараз ні. Не подобається. Там стало багато людей. Втрачено інтим. Священики дратують. Більшість непорядні. Хоча, можливо, не всі. Я сподіваюсь... До церкви я ходив в епоху всезагального атеїзму. Певно, саме це й спонукало мене це робити. Крім того, я пам'ятаю слушну думку старообрядців: "Которая вера гонима, та й права". Коли ж віра не в опозиції до правлячої державної ідеології, а навпаки солідарна з нею, я не зовсім довіряю такій вірі.
- Чому письменник потойбіччя? Схоже, це вже закріпилося за тобою як власна назва?
- Здається, першим про це сказав Панченко. Я не проти такого образу. Однак я б не пов'язував це з якимись некрофільними уподобаннями. Швидше, існують інфернальні стани, паралельні світи людей з нетрадиційною психікою, інтелектом, фізичним розвитком і т.п. Все це цікаво для мене. Якщо це те потойбіччя, то воно цілком імпонує мені.

- Твої захоплення? Можливо, буденні, мирські?
- Люблю старі кладовища. Підшукав для себе, у лісі біля Лебединського монастиря. Дуже привітне, затишне. Мені було б там добре, спокійно... Люблю сільські церкви, де мало прихожан.
- Пам'ятаю, ти захоплювався ретроавтомобілями.
- Було. Колись брав участь у виставках. Здобував призи. Я мав суперекземпляр - "БМВ" 37-го року, білий кабріолет, яким шокував "сон-город" Новомиргород. І не тільки. Зараз я стриманий і не епатажний, тому маю звичайний сучасний "Мерседес".

- Як ти ставишся до жінок?
- Нарешті зрозумів, до чого ти вела, говорячи про мирські захоплення. Крім творчості, це один із чинників, які спонукають до життя. Приблизно так.

- Стисло. Але переконливо. Які саме жінки подобаються, захоплюють тебе?
- Важко мені вгодити. Не подобаються, в яких немає недоліку, що робить жінку неповторною, своєрідною. Жінка ж, в якої все досконало, все правильно, симетрично і збалансовано до штучності, ляль-ковості - це банально і не сексуально, така краса мене не збуджує.

- Що ще подобається, крім жінок з недоліками, взагалі у цьому житті?

- У цьому житті... Чомусь важко відповісти...

- Тоді так. Що дратує тебе у цьому житті?
- Непрофесійність, тупість, посередність, яка саме цього й не розуміє... Телевізор!!! Коли його вмикаєш, то все більше й більше бачиш виродків, особливо на естраді, нездарних, примітивних, повних несмаку. Зрештою, й в інших жанрах. Починаючи з політичних новин і закінчуючи прогнозом погоди.

- Хто, до речі, подобається з українських співаків?

- Тіна Тернер, Елтон Джон.

- Це справді весело і сумно...
Нещодавно на телебаченні проводили опитування, хто з українських жінок, на думку глядача, найліпше заслуговує на звання секс-символу України. Серед них була добра твоя знайома Ольга Сумська, що знялася у фільмі за твоїм сценарієм. За кого голосував ти?
- Ми з Олею залишаємося добрими друзями. А щодо опитування. Я участі не брав. Взагалі, мені не зовсім подобається секс у поєднанні зі словом символ. У цьому є щось неприродне, непоєднуване. Але, якби питання звучало: "З ким ти хочеш бути?", то це - Кім Бесінгер. Зухвало? Але ж серцю мужчини-митця не накажеш.

- Що ще необхідно для плідної творчості мужчини-митця?

- Самотність, стан закоханості.

- З самотністю маю труднощі.

- В яку пору року тобі добре?
- Осінь. Вона нагадує душі про головне, як стверджує "ДДТ". Схоже, останні пори року - лише доповнення до неї.
- Твоя друга книжка "Вдовушка". Вона теж якась осіння. Досить незвичайна обкладинка на сьогодні. Від неї віє минулим.
- Приємно, що це помітно. Я дизайнував її самотужки, викликаючи нерозуміння та опір у видавців. Але свого досяг і радий з того. Щоправда, спочатку був засмучений неякісним виконанням. На її крейдяній поверхні залишалися відбитки пальців, які потім не стиралися. Однак, згодом саме це і почало радувати. На читацьких зустрічах я бачив свої книжки, затерті відбитками різних пальців: жіночих, чоловічих. І це сприймалося як своєрідне визнання. Що ще потрібно автору?
- Де тепер твоє кіно? Як склалася його доля? Кінофільму, знятого за твоїм сценарієм, написаного за мотивами твоєї ж повісті "Партитура на могильному камені"?
- Доля не склалася. Здавалося, мені неймовірно повезло. В часи повального занепаду кінематографа в Україні вдалося віднайти гроші і, зрештою, зняти повнометражний художній фільм. Наскільки вдалий, то інша справа, але все ж зняли. Знаю, що він представляв кіно України на фестивалях в Росії, в Польщі. Знаю з польської телепрограми, що краківське телебачення демонструвало "Партитуру" на своєму каналі. В Україні про це не знають ні на кіностудії, ні в Міністерстві культури, ні сам режисер. Коли ж побачить фільм український глядач, очевидно, не знає ніхто.
- Кажуть, ти у повній самотності зняв документальний фільм "Бойня". Із ним вийшла якась детективна історія. Його теж чи вкрали, чи пропав?
- Справді, я зробив дванадцятихвилинну відеострічку "Бойня". Досить ризикований матеріал. Можливо, занадто натуралістичний. Віддав його на "1+1" Юрію Макарову. Потім сліди загубилися. На мої запити "1+1" відповідали, що касета загубилася, коли студія перебиралася до нового офісу. Через рік я дізнався від своїх друзів, що нібито вони бачили такий же фільм, теж дванадцятихвилинний і теж з такою ж назвою та сюжетом, але знятий іншим автором, на фестивалі "Молодість". Я зв'язався по телефону з Макаровим. Той сказав, що довідається про все, разом з тим додавши, що це міг бути просто збіг. Думаю, збіг... Ми зловживаємо терпінням читачів.

- Гаразд. Тоді на коня. Традиційне. Творчі плани?
- Недавно, пишучи автобіографію для "15/15", я вирішив, що народився і залишився жити у центрі України, на березі озера "Лонго". З тим, щоб не покидати його, інколи писати, а потім на його ж березі у батьківському городі відкопати прадавній сімейний скарб і зняти авторське кіно на власній студії з назвою "Крісто". Або ні, "Бонавен-тура". І щоб воно нікуди не пропадало, не пилилось на полиці, а будило душі і залишалося в пам'яті.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кіровоградський письменник

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр Жовна. Плутане інтерв'ю

# data[].attributes.attachment_link.description
Розмову провела Надія Черненко Ми познайомилися 1995 року в Кіровограді, під час презентації художнього фільму "Партитура на могильному камені", знятого за його сценарієм. Для Кіровоградщини це була незвичайна подія. Та й, власне, для українського кіно не менша. В одному з оповідань Олександра Жовни герой стверджує: "Писати мовою і говорити мовою, як на мене, дві різні речі, щоб не сказати - протилежності.

# data[].attributes.headline
„Маленьке життя”: столичний „вихід” в народ

# data[].attributes.subject
„Маленьке життя”: столичний „вихід” в народ

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
PR новости Украина.

„Маленьке життя": столичний „вихід" в народ

26-11-2008 14:54

Фільм „Маленьке життя" розповідає про нелегку долю сироти. Голодною зимою у головного героя фільму - хлопчика Пилипка помирає мама. Дитина знаходить притулок у православному монастирі, де також зупиняється на шляху до столичних лікарів заможний француз із хворою дівчинкою.
Пилипко дізнався, що її можна врятувати молитвою до Святого Пантелеймона. Він сам намалював ікону святого й щоночі стояв під вікнами дівчинки, молячись за її одужання. Хвороба відступила, але хлопчик застудився й помер від запалення легенів.

Хронометраж художнього фільму „Маленьке життя" - 65 хвилин, режисер та автор сценарія - Олександр Жовна, оператор - Сергій Колбінєв, продюсер Людмила Лозова. У ролях Кирило Сосніцький, Ігор Божко, Михайло Горносталь, Людмила Лозова, Олександр Жовна.

Вибір дати благодійного показу „Маленького життя" невипадковий. Адже 20 листопада - день прийняття Конвенції ООН про права дитини. Рівно через 30 років після прийняття Декларації прав дитини (1959 рік). Асамблея ООН одноголосно прийняла Конвенцію ООН про права дитини (1989 рік). Ось чому 20 листопада 2003 року Україна відзначає „День спільних дій в інтересах дітей", як один із шляхів консолідації зусиль усіх громадських, державних та суспільних інституцій, що опікуються проблемами дітей.

20 листопада Група компаній „ФОКСТРОТ" як продюсер „Маленького життя" та ініціатор благодійної презентації стрічки про цінність кожного, навіть маленького життя зібрав своїх партнерів по бізнесу та соціально-корисній діяльності. Кожен із запрошених зміг зробити свій внесок у добру справу - взяти участь у зборі коштів для реанімаційних відділень Кіровоградської обласної дитячої лікарні. Збір коштів відбудеться в рамках Всеукраїнської благодійної програми „Здорові діти в щасливій країні", в рамках якої передано медичне обладнання для 11 обласних дитячих лікарень. Програма ініційована Всеукраїнським благодійним фондом „Дитячий світ", її активним учасником протягом двох років є ГК „ФОКСТРОТ".

Кіровоград підпав під увагу благодійників невипадково. Адже за статистикою Кіровоградщина у 2008 році перемістилася з 7 місця за рівнем дитячої смертності на 3! До того ж, саме у Новомиргороді Кіровоградської області мешканець цього районного центру та вихователь місцевого дитячого будинку для розумово відсталих дітей Олександр Жовна написав оповідання „Маленьке життя", що перемогло на конкурсі Міністерства культури України на кращий соціально корисний сценарій. Тут на Кіровоградщині знайшов артистів, гримерів, реквізиторів.

- Коли стало зрозуміло, що обіцяні кошти з держбюджету так і не надійдуть, а нам необхідно знімати зимову „натуру", я вирішив шукати підтримки у меценатів в Києві, - розповідає Олександр Жовна. - Тоді голова ради засновників Групи компаній „ФОКСТРОТ" Георгій Дігам взяв оповідання додому, а вже наступного ранку повідомив радісну новину: „Ми допоможемо, готуйте першу експедицію для зйомок натури". Я надзвичайно вдячний усім трьом співзасновникам Групи „ФОКСТРОТ" - Георгію Дігаму, Валерію Маковецькому та Геннадію Виходцеву за те, що допомогли реалізувати задумане мною та зрозуміли соціальну важливість цієї стрічки про цінність життя кожної великої та маленької людини. Вдячний своїм землякам за підтримку цієї шаленої ідеї - в умовах повного безгрошів'я знімати повнометражний художній фільм. Усі разом ми досягли результату: фільм є. Тепер нехай глядач скаже, чого вартує „Маленьке життя".
А в Групі „ФОКСТРОТ" дякують самому автору: його „Маленьке життя" надихнуло бізнесменів на власний соціальний проект „Велике серце маленького життя" для дітей-сиріт, у межах якого у 2006 році в партнерстві з Місією соціальної допомоги УПЦ, Міністерством України у справах сімї, молоді та спорту було проведено Всеукраїнський конкурс творчості дітей-сиріт „Духовний початок: надії та мрії", а спільно з Благодійним фондом НІКО у 2007 році започаткована та реалізується Програма адаптації випускників шкіл-інтернатів до соціуму. Крім того, „Маленьке життя", як справжнє народне кіно, йде в народ як частина соціального проекту „ФОКСТРОТу" під назвою „Народний кінозал". Фільм не буде пилитися на полиці: у рамках проекту його покажуть на імпровізованих кіномайданчиках та благодійних презентаціях усім, кому не байдужі поняття християнської моралі та гуманності.

Те, що „Маленьке життя" не лишає людей байдужими, свідчать відгуки критиків на стрічку.

- Я запам'ятав цей фільм, оскільки він зворушив мене до сліз. Я плакав, тому що був приголомшений самою історією, покладеною в основу фільму, - це дуже красива і зворушлива історія, а ще в фільмі була прекрасна музика, що доповнювала оповідь. З вашого дозволу я би хотів зробити собі копію стрічки та показати її на Батьківщині своїм близьким., - поділився враженням голова журі 38-ого МКФ "Молодість", зірка голлівудського кіно Арманд Ассанте.

- Ще при попередньому перегляді фільм "Маленьке життя" здався найцікавішим, - відзначила член журі VI Міжнародного фестивалю „Покров", викладач Інституту кіно Київського національного університету театру, кіно и телебачення ім. Карпенка-Карого Аделіна Хмельницька. - У "Маленькому житті" сподобалася сама історія, ідея фільму, і головний герой просто приголомшливий! А режисер стрічки в образі француза надзвичайно органічний. Слава богу, що, нарешті, бізнес починає вкладати гроші в культуру, і в даному випадку, "ФОКСТРОТ" - просто молодці!

Довідка:
Жовна Олександр - письменник, кіносценарист, кінорежисер, член Національної спілки письменників України, Національної спілки кінематографістів України, заслужений діяч мистецтв України, лауреат літературних премій. Народився у 1960р. на Кіровоградщині. Закінчив Київський державний педагогічний інститут ім.О.Горького. Живе у рідному місті Новомиргороді, працює вихователем у дитячому будинку для розумово відсталих дітей. Автор п'яти книжок і ряду кіносценаріїв: "Партитура на могильному камені", "Дорога", "Експеримент", "Визрівання", "Вдовушка", "Second hand" та ін. Оповідання „S. H. Second hand", „Партитура на могильному камені", „Експеримент" лягли в основу художніх фільмів відомих вітчизняних режисерів Романа Балаяна та Ярослава Лупія. Стрічка „Ніч світла" Романа Балаяна, знята за оповіданням Експеримент", стала яскравою подією цьогорічних Днів українського кіно у Франції. Твори Жовни видані в Токіо та Нью-Йорку. Його ім'я занесено до Української енциклопедії визначних особистостей ХХ століття.

# data[].attributes.attachment_link.title
ProPR | Все о PR - „Маленьке життя": столичний „вихід" в народ

# data[].attributes.attachment_link.description
26-11-2008 14:54 Фільм „Маленьке життя" розповідає про нелегку долю сироти. Голодною зимою у головного героя фільму - хлопчика Пилипка помирає мама. Дитина знаходить притулок у православному монастирі, де також зупиняється на шляху до столичних лікарів заможний француз із хворою дівчинкою. Пилипко дізнався, що її можна врятувати молитвою до Святого Пантелеймона.

# data[].attributes.headline
Національний кінопортал. Жовна Олександр

# data[].attributes.subject
Національний кінопортал. Жовна Олександр

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
(15.02.1960), Сценарист.

Народився 15 лютого 1960 р. у м. Новомиргороді на Кіровоградщині. Закінчив Київський державний педагогічний інститут, (тепер Київський державний університет ім. М. Драгоманова) (1982).
Фільмографія

# data[].attributes.attachment_link.title
Національний кінопортал KINOKOLO.UA - Енциклопедії - Українське кіно

# data[].attributes.attachment_link.description
(15.02.1960), Сценарист. Народився 15 лютого 1960 р. у м. Новомиргороді на Кіровоградщині. Закінчив Київський державний педагогічний інститут, (тепер Київський державний університет ім. М. Драгоманова) (1982). Фільмографія

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ірина Саєнко

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Перша електронна газета - Новини Кіровоградщини

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Вчора у Кропивницькому презентували фільм "Історія Лізи", відзнятого за одноіменною книгою письменника та режисера з Новомиргорода Олександра Жовни. А вже 7 листопада стрічку покажуть на 25-му міжнародному кінофестивалі в індійському місті Колката.

Про це повідомляє Перша електронна газета за інформацією сайту фестивалю.

Kolkata International Film Festival це другий найстаріший міжнародний кінофестиваль Індії, який щороку збирає більше сотні кінематографістів з різних куточків світу.

Цього року режисер і продюсер кращої стрічки за версією жюрі отримають 78 тис. дол.

Показ "Історії Лізи" вже анонсовано на сайті фестивалю:

Нагадаємо, головна роль у фільмі дісталася "сонячній" кропивничанці Мар'яні Ахраровій. У кількох епізодях грає її мама Тетяна. Жінка зізнається, що їй навіть маленька роль далася важко, а от дочка почувалася на майданчику впевнено. Для обох це був перший акторський досвід.

Мар'яна радіє, що після зйомок у неї з'явилося чимало нових друзів - йдеться в сюжеті Суспільного.

На безкоштовний перегляд фільму зібралося чимало містян. Стрічка про життя і трагедії людей із синдромом Дауна викликала неоднозначні емоції у глядачів. На очах Вікторії Мовсіян виступили сльози:

"Я навіть не знаю, які це сльози... Співчуття, можливо... Чи розуміння того, який цей світ. А дівчинка - героїня! Просто героїня! Життєрадісна. Нам треба вчитися у неї жити".

Після показу автор і режисер "Історії Лізи" Олександр Жовна розповів, що створюючи і книгу, і фільм він прагнув, аби сонячних людей більше помічали. Але не як особливих, інакших, а як рівноправних - без образ. Бо так чинять цивілізовані суспільства у всьому світі.

Трейлер фільму можна переглянути за посиланням.

Більше про прем'єру в Кропивницькому дивіться у відео Суспільного:

Кропивницькому презентували фільм "Історія Лізи".
У Кропивницькому презентували фільм "Історія Лізи". За словами письменника та режисера з Новомиргорода Олександра Жовни, стрічка розповідає про життя людей із синдромом Дауна та ставлення до них оточуючих. Перегляд фільму був безкоштовний.7 листопода фільм "Історія Лізи" покажуть на міжнародному кінофестивалі в індійському місті Колката.

Опубліковано UA: Кропивницький Субота, 2 листопада 2019 р.

Залишити коментар:

коментар

# data[].attributes.attachment_link.title
Фільм Олександра Жовни покажуть на міжнародному кінофестивалі в Індії | Перша електронна газета

# data[].attributes.attachment_link.description
Вчора у Кропивницькому презентували фільм "Історія Лізи", відзнятого за одноіменною книгою письменника та режисера з Новомиргорода Олександра Жовни. А вже 7 листопада стрічку покажуть на 25-му міжнародному кінофестивалі в індійському місті Колката. Про це повідомляє Перша електронна газета за інформацією сайту фестивалю.

# data[].attributes.headline
Олександр Жовна: знову книга, знову фільм

# data[].attributes.subject
Олександр Жовна: знову книга, знову фільм

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Центральноукраїнське бюро новин (CBN)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У Кропивницькому відбулася чергова значуща культурна подія. Наш відомий письменник, кіносценарист і режисер Олександр Жовна презентував загалу свою нову книжку "Малюнки з минулого". Люди, які зібралися на презентацію, змогли побачити робочі кадри зі зйомок його нового фільму "Історія Лізи" - про цю книгу, за мотивами якої знято фільм, ми неодноразово писали в "УЦ". Тема книжок і фільмів Жовни майже завжди одна - це дітки з особливими потребами, як їм жити, як нам з ними жити, ну й, насправді, хто з нас саме такий, з особливими потребами, - вони чи ми? Про що саме питали його прихильники та поціновувачі таланту на цій зустрічі? Більше про кіно, бо нову книжку побачили, але прочитати ще не встигли.
- Олександре, ви зробили усім нам боляче цими книгою та фільмом, але чомусь за це ми вам вдячні, бо є якісь речі, які відбуваються в нашому житті, про які більшість не хоче знати, не думає про це...
-Так, мені боляче і до того, і після того, але різниця між мною та залом у тому, що я тисячі разів дивився ці сцени в кіно, і навіть коли востаннє дивився, був зворушений, і мені не вірилося, що це моє кіно... На зйомках відбувалися справжні дива, небеса нам допомагали майже в кожній сцені - потрібен був дощ, а пожежної машини чомусь немає, і тут несподівано ллє дощ. Було надзвичайно багато містичних речей. Кіно - то взагалі суцільна містика, і ми переконалися в цьому в черговий раз.
- За вашими сценаріями знято вже п'ять фільмів.
- Фільмів п'ять, я вдруге виступаю як режисер. Мене в усіх попередніх фільмах не влаштовувало те, як режисери це зробили, і я вирішив, що можу зняти сам, і мені ще більше не сподобалося те, що вийшло, - це я про попередній свій фільм "Маленьке життя". А вже цей другий фільм мені подобається більше!
- Ви працюєте, скажімо так, на межах двох світів. З одного боку, наш, умовно "нормальний" світ, з іншого - нібито інакший, з "особливими потребами". Як вдається розуміти обидва світи?
- Ніхто не застрахований від народження таких дітей. Ні дядя Вася з ЖЕКу, ні професор із Гарварду, ніхто! Чи ти алкоголік, чи не п'єш - знову ж, ніхто не застрахований. Тенденція показує, що таких діток стає все більше й більше. Вони не схожі на нас, але схожі одне на одного, діти Сонця, сонячні діти... Вони схожі в чомусь на інопланетян, і мені на думку спадає: а чи не прийдуть вони на зміну нам, нібито "нормальним"? І чи не буде таке суспільство більш досконалішим, ніж наше? У них немає багатьох негарних рис, які притаманні нам. У них немає підлості, вони справжні. Такими мали би бути усі люди. На жаль, поки що їх менше, ніж нас, і їм гірше, ніж нам.
- Як виникнув задум книги, потім фільму?

- Та я не знаю, звідки воно береться! Коли ми обговорювали з Романом Балаяном наш попередній фільм (мова йде про фільм "Ночь светла". - Авт.) і я розповів, що сам хочу знімати, бути режисером, то ми посварилися. Але потім, через певний час, побачивши моє кіно, він сказав, що такого кіно з України він ще не бачив, це щось нове! Я дуже вдячний метру за це! Навіть якби маестро сказав: "Ну так, нічого собі", я вже був би вдячний на все життя, а він таку похвалу видав.

Ну й трохи про нову книгу. Вибачте, ще не встиг прочитати. Але це не історія про те, як "не читав, але засуджую". Олександр Жовна насправді найуспішніший автор з Кіровоградщини, нема сумнівів, що його новий твір буде добре прийнятий публікою (а там, дивись, ще за її мотивами буде нове кіно... Тьху-тьху, аби не наврочити). Перший заступник голови обласної державної адміністрації Сергій Коваленко сказав, що за рахунок обласних коштів буде викуплено частину накладу, і книжка потрапить до бібліотек області, як і попередні книжки Жовни, до речі, це так звана книга-перевертень, у такому вигляді в нас вперше щось друкується. Що це таке, що за перевертень - шукайте, купляйте, дізнаєтесь...

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кропивницький

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кіровоградська область

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
кіровоградщина

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
новости кировограда

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
новости кропивницкого

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
розважальне шоу

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
просто не просто

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
theексклюзив

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
погляд богдановича

# data[].attributes.attachment_link.title
Олександр Жовна: знову книга, знову фільм

# data[].attributes.attachment_link.description
У Кропивницькому відбулася чергова значуща культурна подія. Наш відомий письменник, кіносценарист і режисер Олександр Жовна презентував загалу свою нову книжку "Малюнки з минулого". Люди, які зібралися на презентацію, змогли побачити робочі кадри зі зйомок його нового фільму "Історія Лізи" - про цю книгу, за мотивами якої знято фільм, ми неодноразово писали в "УЦ".

# data[].attributes.headline
Олександр Жовна.  Маленьке життя

# data[].attributes.subject
Олександр Жовна.  Маленьке життя

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Серед моєї колекції ікон є одна невеличка, досить непримітна, на якій зображений святий великомученик Пантелеймон. Коли у мене бувають гості, а серед них багато фахівців, мистецтвознавців, художників, словом, усе богемна публіка, що завжди не шкодує захоплень відносно моєї колекції, майже у кожного та маленька ікона викликає принаймні подив і нерозуміння.

- А це що? - запитують вони, вирячивши на мене свої естетські очі. - Що за сентименти? Адже у відсутності смаку Вас не запідозриш.

Я мовчу, потім відводжу їх убік і уникаю розмови. Мені завжди неприємно і боляче бачити їхні скептичні посмішки, але я смиренно витримую їх і не вдаюся до пояснень. Проте винуватити їх у їхній зверхності нема чого. Звідкіля їм знати, що то за ікона і яка немайстерна рука писала її майже півтора століття тому.

Саме півтора століття тому в загубленому серед лісів хуторі, в хаті на нетопленій печі лежав хлопчик, якого звали Пилипком. Він лежав, згорнувшись калачиком, притиснувшись спиною до маминого живота, вже другий день. Сьогодні, прокинувшись, Пилипок відчув, що мамине тіло стало холодним. Ще вчора увечері воно було теплим і зігрівало Пилипка, а сьогодні було холодним. Мама не рухалась і не стогнала. Рука її, що обіймала Пилипка, теж була холодною.

Пилипок хотів було ворухнутись, але рука була такою важкою, що він не зміг навіть зрушитись і продовжував лежати.

Вже більше тижня мела хуртовина, і невеличкий хутір, в якому з десятка хат з людьми залишилось менш ніж половина, майже зник під снігом. На хуторі панував голод.

Сьогодні опівдні хуртовина нарешті стихла. Пилипок дивився у вікно, де на розмальованій морозом шибі в кутку залишилась невеличка пляма.

- Вже вітру нема і снігу нема, - мовив він.

Але мама нічого не відповіла. Пилипок перевів погляд на мамину руку, що обіймала його, і йому чомусь стало страшно доторкнутись до неї. Він майже знав, що коли доторкнеться, то відчує холод, і Пилипок знову заплющив очі.

Його розбудив гуркіт. Хтось намагався відчинити двері. Нарешті вони все ж відчинились, і в хаті з'явився латаний кожух дядька Селантія з сусідньої хати.

- Ну й намело, не доберешся до вас... Живі ви тут? - тяжко дихаючи, загримав він.

Пилипок дивився на дядька і мовчав.

- Живий... - протяг дядько, побачивши, як з печі дивляться на нього два блискучих ока.

Підійшовши ближче, він раптом зупинився і завмер як укопаний. Далі зняв шапку і перехрестився.

- Фекла. Фекла... - пробурмотів він і вмовк.

Пилипок дивився на велику дядькову бороду і не розумів, про що він там говорить сам до себе.

- Що ж тепер з тобою робити? Підеш зі мною? - запитав Селантій знову ніби сам у себе.

Пилипок мовчав. Селантій взявся за мамину руку і зняв її з Пилипка.

Годі тобі вже, хлопче, вилежуватись, - насуплено сказав він, - бо й сам чого доброго... Зі мною підеш...

Селантій підняв Пилипка на руки.

- А мамка? - запитав Пилипок.

- Мамка твоя померла. Тепер ти сам. На ось тобі, їж.

І Селантій простяг Пилипкові шматок почорнілого

буряка. Пилипок узяв шматок і став його жувати.

# data[].attributes.attachment_link.title
жовна, маленьке життя, читати | Українська філологія

# data[].attributes.attachment_link.description
Серед моєї колекції ікон є одна невеличка, досить не­примітна, на якій зображений святий великомученик Пантелеймон. Коли у мене бувають гості, а серед них ба­гато фахівців, мистецтвознавців, художників, словом, усе богемна публіка, що завжди не шкодує захоплень відносно моєї колекції, майже у кожного та маленька ікона викликає принаймні подив і нерозуміння.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Олекса́ндр Ю́рійович Жо́вна (* 15 лютого 1960, Новомиргород Кіровоградської області) - український педагог, письменник, кіносценарист, та режисер. Член Національної спілки письменників України і Національної спілки кінематографістів України. Заслужений діяч мистецтв України ( 2008).

Олександр Юрійович Жовна народився 15 лютого 1960 року в місті Новомиргород Кіровоградської області. 1982 року закінчив Київський педагогічний інститут імені Горького (нині - Національний педагогічний університет імені Михайла Драгоманова).

Автор книжок "Партитура на могильному камені", "Вдовушка", "Експеримент", "Маленьке життя". Твори Жовни видано в Токіо та Нью-Йорку.

За оповіданнями Олександра Жовни "Партитура на могильному камені", "S. H. Second hand", "Експеримент" знято фільми "Партитура на могильному камені" ( 1995), "Second hand" (обидва - режисер Ярослав Лупій), "Ніч світла" (режисер - Роман Балаян).

2008 року Олександр Жовна дебютував як режисер, екранізувавши власну драму "Маленьке життя". Стрічка взяла участь у кінофестивалях "Покров" та "Молодість", а 20 листопада 2008 року відбулася її благодійна презентація в Будинку кіно Києва в рамках соціального проекту "Народний кінозал" Групи компаній "Фокстрот".

Олександра Жовну дехто порівнює з Антоном Чеховим[джерело? ]. Твори кожного з цих письменників глибоко психологічні, прості та щемливі, зрозумілі дорослим і дітям. Чехов ділив себе між театром та прозою, а Жовна пише прозу, яка легко проектується на кіноплівку.

Залишаючись помітною фігурою у сучасній українській культурі, Жовна майже 30 років працює педагогом у Новомиргородському інтернаті для розумово відсталих дітей, свідомо відмовляється від переїзду до Києва. На запитання, що його тримає на такій непростій роботі, - відповідає: "Тут починаєш вчитися відчувати серцем. Ці люди - з маленьким розумом, але з дуже великим серцем".

Бібліографія Жовни складається з наступних прозових творів:

Українською

Партитура на могильному камені. 1991. К. 1991

Вдовушка: Оповідання та повісті. - Кіровоград: Кіровоградське державне видавництво, 1996.

Експеримент. Кіровоград: ВПЦ "Мавік". 2003.

Маленьке життя: Оповідання - Кіровоград: ПВЦ "Мавік", 2004. - 90 с.

Її тіло пахло зимовими яблуками: Оповідання та повісті. - Львів: Літературна агенція "Піраміда", 2008. - 388 с.

Історія Лізи (Солодка ілюзія життя): роман. - Львів: Літературна агенція "Піраміда", 2015. - 188 с.

Російською

История Лизы (Сладкая иллюзия жизни): роман / А. Жовна. - Кировоград : Имэкс-ЛТД, 2014. - 200 с.

Визрівання : проза / О. Жовна. - Кіровоград : Імекс-ЛТД, 2015. - 560 с. (українською та російською)

L: проза / О. Жовна. - Кіровоград : Імекс-ЛТД, 2016. - 472с.

Малюнки з минулого / О. Жовна. - Кіровоград : Імекс-ЛТД, 2018. - 208. (українською та російською)

19 серпня 2008 року надано звання "Заслужений діяч мистецтв України" - "за значний особистий внесок у соціально-економічний, культурний розвиток Української держави, вагомі трудові досягнення та з нагоди 17-ї річниці незалежності України" .

Олександр Жовна - лауреат кількох літературних премій, зокрема на Всеукраїнському конкурсі романів і кіносценаріїв "Коронація слова" 2000 року здобув диплом за кіносценарій "Дорога", 2001 року - за сценарій "Експеримент", 2003 року - за сценарій "Вдовушка".

Жовна Олександр Юрійович // Жовна Олександр Юрійович // Енциклопедія сучасної України : у 30 т / ред. кол. І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ, Координаційне бюро енциклопедії сучасної України НАН України. - К., 2003-2019. - ISBN 944-02-3354-X.

Зміст: Маленьке життя. Наталочка. Історія одного похорону. Чого-то Сашко не приходить? Кульгава русалка.

Олександр Жовна: "За "Милих моїх українців" було трохи незручно" // Точка доступу, 14 листопада 2014

також відомий як "Солодка ілюзія життя"

Указ Президента України № 726/2008 "Про відзначення державними нагородами України працівників підприємств, установ та організацій з нагоди Дня незалежності України". Архів оригіналу за 8 жовтень 2012.

Письменники України: Довідник. - Дніпропетровськ: ВПОП "Дніпро", 1996. - С. 92.

Вишневська Світлана. Народжується кіно... // Кам'янець-Подільський вісник. - 1994. - 3 грудня. - С. 7.

# data[].attributes.attachment_link.title
Жовна Олександр Юрійович

# data[].attributes.attachment_link.description
Олекса́ндр Ю́рійович Жо́вна (* 15 лютого 1960, Новомиргород Кіровоградської області) - український педагог, письменник, кіносценарист, та режисер. Член Національної спілки письменників України і Національної спілки кінематографістів України. Заслужений діяч мистецтв України ( 2008). Олександр Юрійович Жовна народився 15 лютого 1960 року в місті Новомиргород Кіровоградської області.

# data[].attributes.headline
Жовна Олександр Юрійович Біографія

# data[].attributes.subject
Жовна Олександр Юрійович Біографія

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Жовна Олександр Юрійович народився 15 лютого 1960 року у м. Новомиргороді Кіровоградської області.

Закінчив дефектологічний факультет Київського педагогічного інституту ім. М. Горького. Нині живе в рідному місті Новомиргороді, працює вихователем у дитячому будинку для неповносправних дітей.

Перші оповідання надрукував 1991 року у львівському часописі "Дзвін", згодом друкувався у часописах "Дніпро", "Донбас", "Україна", "Кур'єр Кривбасу", "Лель", "Вежа", "Степ" та інші. Твори Олександра Жовни друкувались у колективних збірниках "Квіти у темній кімнаті" та "Приватна колекція". Автор книг оповідань та повістей "Партитура на могильному камені", "Вдовушка", "Експеримент", "Маленьке життя".

Його твори видані в Токіо та Нью-Йорку. Ім'я Олександра Жовни занесене до Української енциклопедії визначних особистостей ХХ століття.

Письменник не раз виступав автором сценаріїв до фільмів, знятих за його творами. Всі вони - "Партитура на могильному камені", "Світла ніч" та "Секонд-хенд", вже побачили світ. У четвертому фільмі "Маленьке життя" Олександр Жовна дебютував ще й як режиссер-постановник та актор.

Лауреат премій "У свічаді слова" Євгена Бачинського (США, 1996), "Благовіст" (1999).

Олександр Жовна - лауреат і інших літературних премій, зокрема на Всеукраїнському конкурсі романів і кіносценаріїв "Коронація слова" 2000 року отримав диплом за кіносценарій "Дорога", 2001 року - за сценарій "Експеримент", 2003 року - за сценарій "Вдовушка". За його творами знято художні стрічки: "Партитура на могильному камені" (1996, режисер Ярослав Лупій), "Ніч світла" (2004, режисер Роман Балаян), "Секонд-хенд" (2005, режисер Ярослав Лупій), "Маленьке життя" (2007 рік, режисер Олександр Жовна).

За вагомий внесок у вітчизняну літературу, Олександр Жовна став ще й лауреатом премії імені Володимира Винниченка газети "Народне слово" (2008).

Лауреат Обласної літературної премії ім. Є. Маланюка (2008), за книгу оповідань та повістей "Її тіло пахло зимовими яблуками" у номінації "Художня література".

Був членом Національної Спілки письменників України з 1994 року. Нещодавно Олександр Жовна вийшов з неї.

Його фільм "Милі мої українці" в 2016 році було номіновано на Шевченківську премію в номінації "Кінематографія".

Має хобі - колекціонує предмети старовини, не байдужий до ретроавтомобілів і звичайно, до суто чоловічих захоплень - риболовлі та полювання.

Звідки автор бере сюжети для оповідань? Нерідко він будує свої сюжети на інтризі незвичайного випадку, пригоди, в них є свої сюрпризи, загадки, несподівані розв'язки. В основному, в його творах описані реальні життєві ситуації.

Своє перше оповідання, яке називалося "Сапенсіо", що в перекладі з грецької означає "розум", Олександр написав під час навчання у вузі. За основу сюжету взяв випадок, про який розповів добрий приятель - диригент Варшавського оперного театру Войцех Лепковский. Він же й надрукував його в одній з польських газет, що для молодого письменника було несподіваним і приємним сюрпризом. О. Жовна перші свої оповідання писав російською мовою, пізніше зрозумів, що мусить писати мовою, яку вбирав у себе разом з молоком матері.

Сюжет повісті "Експеримент", за якою знято фільм "Ніч світла" підказала робота.

Як з'явилася "Партитура на могильному камені"? Якось з тим же Войцехом Лепковським пішли на Байкове кладовище там часто гуляли біля однієї могили на гранітному споминку помітили викарбувані ноти. Войцех на сірникову коробку їх переписав, а вдома сів за рояль і зіграв. То був реквієм невідомого композитора. І Жовна зрозумів: є початок для сюжету. А потім забув про це, згадав лише, коли їхав автобусом зі Львова в Мукачеве. Буквально за півгодини перед ним все пройшло, як у кіно. Приїхав у Мукачеве і буквально за 4-5 днів написав. Сюжет розвивався так швидко, що ледь встигав записувати.

Оповідання "Маленьке життя" написав несподівано. Сидів якось у кімнаті, де в нього зберігаються колекції ікон, настрій кепський: Сидів і дивився на маленьку стару ікону. Довго дивився, і здалося, що її написано дитячою рукою - якийсь незграбний, примітивний образок. І ось йому вже уявляється хлопчик Пилипок, який малює цю іконку. Його життя в монастирі, французька дівчина...

Фільм за мотивами оповідання розповідає про долю маленького хлопчика Пилипка. Голодної зими 1932-1933 років помирає його мати. Хлопчика забирає до себе дядько, але Пилипко тікає з його будинку на пошуки матері. В лісі він заблукав і ледь не замерз. Від смерті дитину рятують два ченці і забирають його до себе в монастир. Там він вчиться писати ікони і виявляється дуже здібним художником. Згодом в монастир приїжджає француз. Його юна дочка дуже хвора, і хлопчик щиро бажає її одужання. Дізнавшись, що для цього потрібно молитися Святому Пантелеймону, Пилипко вирішує намалювати його ікону і допомогти дівчинці.

"Маленьке життя" перемогло на конкурсі Міністерства культури і туризму України на кращий соціально корисний сценарій. Міністерство повинно профінансувати екранізацію оповідання, але коштів не отримала знімальна група жодної копійки. На допомогу прийшла група компанії "Фокстрот".

Про популярність фільму свідчить його участь у кінофестивалях "Покров" та "Молодість". На VI Міжнародному фестивалі православного кіно "Покров" він посів ІІІ місце.

Фільм отримав благословення Митрополита Київського та всія України Володимира. Під час зйомок фільму відбувалися дива. Насамперед, вже на знімальному майданчику, дія у фільмі відбувається головним чином узимку. Коли були вже готові до початку роботи, у лютому раптом настала справжня весна. Ні тобі снігу, ні морозу - все закінчилося. Знімати нема чого. Запланували зйомки на 5 березня. І раптом за день до зйомок, випав сніг, та такий, що не могли добратися до Лебединського монастиря, де мали знімати фільм.

Фільм головним чином знімався в Новомиргороді. Автор про це мріяв, цього хотів, так вирішив. І от коли приїхали в Новомиргород, щоб продовжити зйомки у Лубківській церкві, головний чоловічий герой раптом захворів. Температура - під сорок, які вже зйомки? Що робити? Лубківська церква - особлива, свого часу тут правив священик, наділений даром зцілення, багато людей приїздили сюди за зціленням.

І от юний актор Кирилко Сосницький зайшов у цю церкву, вслід за старостихою, перехрестився, поцілував ікону. Почалися зйомки, і хлопчик на очах почав мінятися. Мама зміряла температуру - 36,6. Це було ще одне диво.

Містика йде поруч з ним, з його творчістю. Це не раз підтверджувалося, а пояснити важко.

На тлі практично повного занепаду моралі "Маленьке життя" - це спроба показати доброту, самопожертву й любов, що продовжують живити нашу духовність.

За значний внесок у розвиток української культури Олександру Юрійовичу Жовні присвоєно почесне звання "Заслужений діяч мистецтв України".

Частину творів письменник друкує російською мовою. Вважаючи це свідченням реальної демократії в Україні. Така собі експансія української літератури в російськомовне середовище і не лише в Україні. Зрештою, не один же Путін розмовляє російською. Це мова Чехова, Толстого, Сахарова, Ахіджакової, Басілашвілі, Шевчука, Макаревича та багатьох інших порядних людей.

Бестселером у бібліотеці стала "История Лизы", що побачила світ в 2015 році, пізніше було видано україномовний варіант - "Солодка ілюзія життя". Повість стала номінантом премії "Літакцент" 2015 року.

"Солодка ілюзія життя" - історія двох закоханих пар. Однієї не зовсім звичайної, іншої й зовсім незвичайної. Повірити в ці історії так само важко, як і не повірити. За абсолютною доступністю, часом витонченою легкістю оповіді прихована складна, інколи незбагненна глибина людських стосунків. Цього разу - це таємниці існуючих поряд з нами незвичайних людей, що волею долі стали чи то ущемленими, чи то обраними нею.

"Моя творчість не дуже світла. Проте мені здається, що саме тужний, сумний, а не щасливий фінал книги формує справжню добру людину, яка не схоче нести у світ зло", - так говорить про свою творчість О. Жовна.

Твори

Жовна Олександр Бабка: оповідання / Олександр Жовна // Степ. - 1996. - №1. - С. 34-40.

Жовна, Олександр. Вдовушка [Текст] / Олександр Жовна; Автор передм. В.Панченко. - Кіровоград: Кіровоград. держ. вид-во, 1996. - 269 с.: іл., портр.

Жовна, Олександр Юрійович. Визрівання [Текст] / Олександр Жовна. - Кіровоград: Імекс-ЛТД, 2015. - 559 с.

Жовна, Александр. Волшебные ленточки в стране голубого неба [Текст] / Александр Жовна // Украина-Центр. - 2015. - 26 марта. - С. 15.

Жовна Олександр Експеримент: розповідь тифлосурдопедагога / Олександр Жовна // Вежа. - 2003. - №13. -

С. 65-92.

Жовна, Олександр. Експеримент [Текст] / Олександр Жовна; Ред. Василь Бондар. - Кіровоград: Мавік, 2003. -

243 с.: іл., портр.

Жовна, Александр Юрьевич. История Лизы [Текст]: роман / Александр Жовна. - Кировоград: Имэкс ЛТД, 2014.- 199 с.

Жовна Олександр. Її тіло пахло зимовими яблуками: епістолярна повість / Олександр Жовна // Вежа. - 1996. - №4-5. - С. 31-59.

Жовна, Олександр Юрійович. Її тіло пахло зимовими яблуками [Текст]: оповідання та повісті / Олександр Жовна; ред.: Василь Габор. Львів: Піраміда, 2008. - 386 с.

Жовна, Олександр Юрійович. Маленьке життя [Текст]: оповідання / Олександр Жовна; ред. і авт. передм. Василь Бондар, худ. Любов Кир'янова. - Кіровоград: ПВЦ "Мавік", 2004. - 86 с.: іл.

Жовна, Олександр. Партитура на могильному камені [Текст] / Олександр Жовна. Яловичина (Макабреска) / Богдан Жолдак. - Б. м.: НКВЦ "Рось", 1991. - 70 с.

Жовна, О. Після лекції [Текст]: оповідання / О. Жовна // Нова газета. - 2003. - 18 липня. - С. 9.

Жовна, О. Різдвяної ночі [Текст]: оповідання / О. Жовна // Нова газета. - 2003. - 26 грудня. - С. 8-9.

Жовна, О. S. H. sekond hand (зі щоденника, знайденого в будинку на пустирі) [Текст] / О. Жовна // Хобі. - 2006. - №7-8. - С. 58-67, 82-90.

# data[].attributes.attachment_link.title
Жовна Олександр Юрійович: Біографія на УкрЛібі

# data[].attributes.attachment_link.description
Жовна Олександр Юрійович народився 15 лютого 1960 року у м. Новомиргороді Кіровоградської області. Закінчив дефектологічний факультет Київського педагогічного інституту ім. М. Горького. Нині живе в рідному місті Новомиргороді, працює вихователем у дитячому будинку для неповносправних дітей. Перші оповідання надрукував 1991 року у львівському часописі "Дзвін", згодом друкувався у часописах "Дніпро", "Донбас", "Україна", "Кур'єр Кривбасу", "Лель", "Вежа", "Степ" та інші.