# data[].attributes.body
Romi v Sloveniji

# data[].attributes.body
Mark K.

# data[].attributes.attachment_link.title
FOTO: Kršitelji otrokovih pravic so najpogosteje starši

# data[].attributes.attachment_link.description
Lubljana/New York - Razumevanje posebnosti otrokovih pravic narašča, varuh človekovih pravic pa napredek pričakuje na področju družinskih razmerij, ki naj bi ga prinesel novi družinski za...

# data[].attributes.body
Mark K.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Tokio, 06.10.2009, 13:32 | Posodobljeno pred 11 leti

icon-content-book-3 PREDVIDEN ČAS BRANJA: 3 min

Kar 150 milijonov otrok je še vedno ogroženih zaradi otroškega dela. Več kot polovica žensk in deklic pa meni, da je pretepanje žena sprejemljivo, ugotavlja Unicef.

Konvencija o otrokovih pravicah in številni drugi mednarodni dokumenti opredeljujejo, da naj bi imeli vsi otroci pravico do zaščite pred nasiljem, zlorabami in izkoriščanjem. To je ključnega pomena pri preživetju otrok in njihovemu osebnostnemu razvoju. Žal so milijoni dečkov in deklic po svetu še vedno žrtve trgovine z ljudmi, so brez starševske oskrbe ali pa nimajo dokumentov, ki bi jih potrebovali za šolanje in osnovno zdravstveno oskrbo. Milijoni otrok so prisiljeni v delo v zdravju škodljivih razmerah, mnogi so žrtve nasilja in zlorab v svojih domovih, šolah, lokalnih skupnostih, različnih ustanovah, največkrat s strani odraslih, ki naj bi skrbeli zanje, opozarjajo v Unicefu.

To problematiko obravnava tudi novo Unicefovo poročilo z naslovom Napredek za otroke: Poročilo o zaščiti otrok, ki so ga danes predstavili v Tokiu. Ugotovitve niso preveč ohrabrujoče. Kar polovica otrok, ki so v zaporih, ni bila deležna sojenja, je le ena od ugotovitev v poročilu.

Kot poudarjajo v Unicefu, otroci v teh okoliščinah doživljajo najhujše oblike kršitev temeljnih človekovih pravic in imajo zato dolgoročne fizične ter psihološke posledice. Lokalna skupnost se ne more razvijati, če so njeni najmlajši člani prisiljeni v zgodnje poroke, če so zlorabljeni kot spolni delavci ali če so kršene njihove osnovne pravice. Razumevanje kršitev otrokovih pravic je prvi korak pri vzpostavljanju okolja, v katerem so otroci zaščiteni in imajo priložnost razviti svoj polni potencial.

V uvodnem nastopu na Mednarodni konferenci o otrokovih pravicah in zaščiti pred nasiljem, ki v okviru predsedovanja Slovenije odboru ministrov Sveta Evrope in v tednu otroka poteka v Ljubljani, je zunanji minister Samuel Žbogar poudaril pomen, ki ga Slovenija v svoji zunanji politiki namenja promociji človekovih pravic, še posebej pravic najranljivejših družbenih skupin, med katerimi so tudi otroci.

Svet Evrope je tista mednarodna organizacija, ki ji je varovanje človekovih pravic eden najpomembnejših ciljev. Slovenija kot predsedujoča država izpostavlja, da so naše prioritete pravice otrok in izobraževanje o človekovih pravicah. Krepitev mednarodnih norm in standardov ter osveščanje o otrokovih pravicah, za kar si Slovenija prizadeva, so ključnega pomena za odpravo vseh oblik nasilja nad otroki, so ob začetku konference zapisali na zunanjem ministrstvu.

Prepočasen upad obrezovanja deklic
Kjer so podatki na voljo, je mogoče zaznati precejšen napredek. Podatki na primer kažejo, da se v Bangladešu, Gvineji in Nepalu, treh državah, kjer so zelo razširjene otroške poroke, mediana starosti, pri kateri se zgodijo poroke, zvišuje, vendar pa je še vedno nižja od 18 let. Poročilo prav tako ugotavlja, da prihaja do prepočasnega upada obrezovanja deklic v državah, kjer je takšna zloraba običajna.

Poročilo o nasilju in zlorabah otrok so predstavili javnosti šest tednov pred 20. obletnico sprejetja Konvencije o otrokovih pravicah. Predstavlja dokaz, ki mora spodbuditi odgovorne v svetu, da usmerijo večje napore v boljše uresničevanje pravic vsem otrokom po svetu, so še zapisali v Unicefu
MZZ: Pravice otrok so naša prioriteta Otroško delo, zlorabe, trgovina z otroki
Več kot 150 milijonov otrok, starih med 5 in 14 let, je ogroženih zaradi otroškega dela. Otroško delo je pogosto posledica in vir revščine. Ogrozi lahko izobraževanje otrok in ohranja revščino, zaradi katere so otroci prisiljeni v otroško delo.

Več kot polovica žensk in deklic v državah v razvoju meni, da je tepež žena sprejemljiv, zagovarjajo ga tako mlajše kot starejše ženske. V večini regij je najpogosteje uporabljen izgovor za tepež žena zanemarjaje otrok.

V nekaterih predelih sveta v letu 2007 kar dve rojstvi izmed treh sploh nista bili registrirani. V Somaliji in Liberiji je registriranih manj kot pet odstotkov rojenih otrok. Registracija rojstev je zaradi različnih razlogov pomemben element pri gradnji varnega okolja za otroke, vključno s tem, da so brez rojstnega lista bolj izpostavljeni spolnemu izkoriščanju, trgovini z ljudmi in nezakonitim posvojitvam.

# data[].attributes.attachment_link.description
Tokio, 06.10.2009, 13:32 | Posodobljeno pred 11 leti icon-content-book-3 PREDVIDEN ČAS BRANJA: 3 min Kar 150 milijonov otrok je še vedno ogroženih zaradi otroškega dela. Več kot polovica žensk in deklic pa meni, da je pretepanje žena sprejemljivo, ugotavlja Unicef.

# data[].attributes.body
Označeni so z rdečo. Ko greš na državo, ti pokaže še ime.

# data[].attributes.attachment_link.title
Current Dictators - List of World Dictators From 2015-2022

# data[].attributes.attachment_link.description
Up-to-date list of current dictators of the world with their bios and photo profiles. Includes an interactive world map of current dictators.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Letošnje poročilo nevladne organizacije Human Rights Watch (HRW) o položaju človekovih pravic v svetu je letos zelo kritično do Kitajske, ne le zaradi zatiranja pravic doma, ampak zaradi aktivne kampanje uničevanja globalnega sistema za zaščito človekovih pravic. Slovenija v tokratnem poročilu ni omenjena.

15. januar 2020 08:00

Predviden čas branja: 2 min

Predviden čas branja: 2 min

Poročilo o položaju človekovih pravic 2020, ki pokriva dogajanje v lanskem letu, ima 652 strani in zajema okoli 100 držav. Tako kot prejšnja leta vse države sveta niso vključene. Problem je pomanjkanje sredstev in virov. Poročilo je na sedežu ZN v New Yorku predstavil izvršni direktor HRW Kenneth Roth. To je mislil storiti v Hongkongu, vendar so ga kitajske oblasti v nedeljo ustavile na letališču in mu prepovedale vstop v državo. To ga je pogrelo, da je bil v svoji predstavitvi še bolj odločen.

Kitajsko je obtožil, da izvaja intenzivni globalni napad na človekove pravice s svojo ekonomsko in diplomatsko močjo. Vlada predsednika Xi Jinpinga po Rothovih besedah vodi najbolj surovo in vztrajno zatiranje človekovih pravic v zadnjih desetletjih. "Vlada je uvedla Orwellovsko državo visoko tehnološkega nadzorovanja prebivalstva in izpopolnjen sistem cenzure interneta za zatiranje javne kritike. Na tujem s svojo rastočo ekonomsko močjo zatiska usta kritikom in izvaja najbolj intenziven napad na globalni sistem človekovih pravic, odkar je ta sistem začel nastajati sredi 20. stoletja," je dejal Roth.

Posebej hudo je v provinci Xinjang, kjer Kitajska zapira muslimane v koncentracijska taborišča in vzpostavlja popoln nadzorni sistem. V Združenih narodih Kitajska nenehno grozi drugim članicam svetovne organizacije in izvaja pritisk na mednarodne uradnike, kot je generalni sekretar ZN Antonio Guterres, ki si doslej še ni upal zahtevati konca zatiranja muslimanov v Xinjiangu.

Kitajska tudi redno blokira vse pobude v Svetu ZN za človekove pravice in Roth je pri tem okrcal tudi zahodne države, ki ne rečejo ničesar. "Nekateri voditelji, kot so predsednik ZDA Donald Trump, indijski premier Narendra Modi in brazilski predsednik Jair Bolsonaro so kritični do istega telesa mednarodnega prava človekovih pravic, ki ga Kitajska spodkopava," je dejal. Roth pravi, da je EU zaposlena sama s seboj zaradi brexita, učinkovitost pri zaščiti človekovih pa ji zmanjšujejo tudi nekatere nacionalistične države članice. Roth poziva demokratične države, naj sodelujejo proti kitajski strategiji in ponudijo alternative kitajskim posojilom in zamrznejo premoženje državnim uradnikom, ki so vpleteni v zatiranje v Xinjiangu.

Kitajski diplomat pri misiji ZN v New Yorku Xing Jisheng, ki je bil na Rothovi predstavitvi, je izvršnemu direktorju HRW povedal, da je sedaj glede na povedano povsem jasno, zakaj ni smel v Hongkong. Poročilo HRW je zavrnil kot polno predsodkov in izmišljotin. Roth mu je odvrnil, da so takšna zavračanja zelo enostavna, HRW pa je pazljivo zbiral dejstva.

Poročilo o položaju človekovih pravic 2020, ki pokriva dogajanje v lanskem letu, ima 652 strani in zajema okoli 100 držav. Tako kot prejšnja leta vse države sveta niso vključene. Problem je pomanjkanje sredstev in virov. Poročilo je na sedežu ZN v New Yorku predstavil izvršni direktor HRW Kenneth Roth. To je mislil storiti v Hongkongu, vendar so ga kitajske oblasti v nedeljo ustavile na letališču in mu prepovedale vstop v državo. To ga je pogrelo, da je bil v svoji predstavitvi še bolj odločen.

Kitajsko je obtožil, da izvaja intenzivni globalni napad na človekove pravice s svojo ekonomsko in diplomatsko močjo. Vlada predsednika Xi Jinpinga po Rothovih besedah vodi najbolj surovo in vztrajno zatiranje človekovih pravic v zadnjih desetletjih. "Vlada je uvedla Orwellovsko državo visoko tehnološkega nadzorovanja prebivalstva in izpopolnjen sistem cenzure interneta za zatiranje javne kritike. Na tujem s svojo rastočo ekonomsko močjo zatiska usta kritikom in izvaja najbolj intenziven napad na globalni sistem človekovih pravic, odkar je ta sistem začel nastajati sredi 20. stoletja," je dejal Roth.

Posebej hudo je v provinci Xinjang, kjer Kitajska zapira muslimane v koncentracijska taborišča in vzpostavlja popoln nadzorni sistem. V Združenih narodih Kitajska nenehno grozi drugim članicam svetovne organizacije in izvaja pritisk na mednarodne uradnike, kot je generalni sekretar ZN Antonio Guterres, ki si doslej še ni upal zahtevati konca zatiranja muslimanov v Xinjiangu.

Kitajska tudi redno blokira vse pobude v Svetu ZN za človekove pravice in Roth je pri tem okrcal tudi zahodne države, ki ne rečejo ničesar. "Nekateri voditelji, kot so predsednik ZDA Donald Trump, indijski premier Narendra Modi in brazilski predsednik Jair Bolsonaro so kritični do istega telesa mednarodnega prava človekovih pravic, ki ga Kitajska spodkopava," je dejal. Roth pravi, da je EU zaposlena sama s seboj zaradi brexita, učinkovitost pri zaščiti človekovih pa ji zmanjšujejo tudi nekatere nacionalistične države članice. Roth poziva demokratične države, naj sodelujejo proti kitajski strategiji in ponudijo alternative kitajskim posojilom in zamrznejo premoženje državnim uradnikom, ki so vpleteni v zatiranje v Xinjiangu.

Kitajski diplomat pri misiji ZN v New Yorku Xing Jisheng, ki je bil na Rothovi predstavitvi, je izvršnemu direktorju HRW povedal, da je sedaj glede na povedano povsem jasno, zakaj ni smel v Hongkong. Poročilo HRW je zavrnil kot polno predsodkov in izmišljotin. Roth mu je odvrnil, da so takšna zavračanja zelo enostavna, HRW pa je pazljivo zbiral dejstva.

Evropske podpisnice jedrskega sporazuma z Iranom so sprožile mehanizem za reševanje sporov, kar po ocenah analitikov pelje v dokončni propad...

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
hrw v poročilu kitajsko obtožuje za globalni napad na človekove pravice

# data[].attributes.attachment_link.title
HRW v poročilu Kitajsko obtožuje za globalni napad na človekove pravice

# data[].attributes.attachment_link.description
Letošnje poročilo nevladne organizacije Human Rights Watch (HRW) o položaju človekovih pravic v svetu je letos zelo kritično do Kitajske, ne le zaradi zatiranja pravic doma, ampak zaradi aktivne kampanje uničevanja globalnega sistema za zaščito človekovih pravic. Slovenija v tokratnem poročilu ni omenjena.

# data[].attributes.location_name
Beijing Capital International Airport (PEK), Shunyi District, Beijing, China

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mineva 14 let, odkar so bili prvi ujetniki pripeljani v zloglasno taborišče, ki so ga ZDA postavile v zalivu Guantanamo na Kubi. V taborišču se trenutno nahaja 91 zapornikov, ki za rešetkami ostajajo kljub temu, da za to ni varnostnih razlogov in je zanje že bila odobrena premestitev v njihove države.

V čigavem imenu? V mojem že ne!

Ko je januarja 2009 oblast v ZDA prevzel predsednik Barack Obama, je podpisal izvršilni ukaz za zaprtje tega taborišča v roku enega leta. Sedem let kasneje pa Guantanamo ostaja odprt, tudi zaradi nasprotovanja ameriškega kongresa pri vprašanju o njegovem zaprtju, predvsem pa zato, ker služi kot orodje, s katerim politiki sebi v prid izkoriščajo strah ljudi pred terorističnimi napadi. Namesto da bi identificirali učinkovite pravne načine, kako preprečiti tovrstne napade, se torej še vedno raje igrajo z življenji številnih mož, ki lahko za rešetkami celo umrejo brez da bi prišli do poštenega sojenja. Pentagon mora dobiti tudi jasna navodila, naj vse te pridržane nemudoma vrne v njihove države, ki štejejo za varne.
Prav zaradi mučenja, izrednih nepravičnih izročitev in pridržanja za nedoločen čas, brez obtožb ali sojenja, je Guantanamo postal neslaven mednarodni simbol okrutnega ravnanja, ki ZDA postavlja ob bok državam, ki sistematično kršijo človekove pravice.
Obamova administracija je sicer namignila, da bi sčasoma lahko zaprla taborišče in nekatere ujetnike zapornike premestila drugam v ZDA. A s tem bi le zamenjala poštno številko Guantanama - ujetniki bi namreč še zmeraj ostali zaprti za nedoločen čas, s čimer Obama postavlja nevaren precedens, ki bi ga lahko izkoriščale tudi prihodnje administracije. Zaprtje Guantanama ne sme voditi zgolj v premestitve zapornikov - pomeniti bi moralo končanje nepravičnih praks in zagotavljanje odgovornosti za pretekle zlorabe. Predsedniku Obami je ostalo še leto dni časa, da izpolni svojo obljubo, kar ne bo lahek izziv. A tokrat ni na preizkušnji spoštovanje človekovih pravic le s strani predsednika Obame, ampak tudi celotnih ZDA.
Zgodba Phyllis Rodriguez, aktivistke in matere žrtve napada 11. septembra Moj sin Greg je bil star 31. let, delal pa je v 103. nadstropju severnega stolpa Svetovnega trgovskega centra WTC v New Yorku. Da je v tem nadstropju, sem prvič izvedela 11. septembra zjutraj. A že 36 ur zatem sem izvedela tudi, da je preminil. Kljub šoku in bolečini, ki me je navdajala zaradi izgube, pa sem se bala, kaj bo naša vlada storila v imenu mojega sina in naše družine. Menila sem, da bi povzročanje bolečine drugim zaradi smrti mojega sina in še skoraj 3000 ljudi, ki so umrli tisti dan, povzročilo še več gorja - nam in celotnemu svetu. In moji strahovi so se, vsaj v nekem pogledu, uresničili. Guanatanamo je odprt že več kot 15. let, v njem je trenutno 105 ujetnikov, od katerih jih večino tam zadržujejo že več let. Grozi jim, da bodo umrli za zapahi, ne da bi jim kadarkoli sodili za kaznivo dejanje. Vsaj 29 ujetnikov je bilo pred prihodom v Guantanamo v skrivnih priporih, na tako imenovanih "črnih lokacijah", kjer so mnoge izmed njih, če ne vseh, tudi mučili. Cikel nasilja se ne bo končal, če ga ne bomo zaustavili mi. Guantanamo ne more prinesti pravičnosti. Jaz pa nočem, da se spomin na mojega sina izkorišča za zadrževanje ljudi v Guantanamu. Gre za sramotno poglavje v naši zgodovini. Ki traja že predolgo. Pridružite se mi in sporočite predsedniku Obami: ne v mojem imenu! Čas je, da zapremo Guantanamo!
Preberite še:
Guantanamo: 10 let človeške krivice ZDA: nova smrt v Guantánamu znova kaže, da je nujno treba odpraviti pridržanja za nedoločen čas

# data[].attributes.attachment_link.title
Guantanamo ZDA postavlja ob bok državam, ki sistematično kršijo človekove pravice- Amnesty International Slovenija

# data[].attributes.attachment_link.description
Mineva 14 let, odkar so bili prvi ujetniki pripeljani v zloglasno taborišče, ki so ga ZDA postavile v zalivu Guantanamo na Kubi. V taborišču se trenutno nahaja 91 zapornikov, ki za rešetkami ostajajo kljub temu, da za to ni varnostnih razlogov in je zanje že bila odobrena premestitev v njihove države.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Smrtna kazen je zakonsko urejen inštrument uboja zapornika kot kazen za zločin, ki v neki družbi velja za težkega. Nekateri pravni sistemi, ki uporabljajo smrtno kazen, jo omejujejo kot kazen za manjše število kaznivih dejanj, kot sta veleizdaja in umor. Zaporniki, ki jih obsodijo na smrt, so med čakanjem na izvršitev kazni navadno ločeni od sojetnikov.

Zgodovinsko - v nekaterih pravnih sistemih pa še dandanes - se je smrtna kazen uporabljala za širši nabor kaznivih dejanj, denimo za rop ali tatvino. Uporabljala jo je tudi vojska kot kazen za nepooblaščeno plenjenje, nepokorščino, upor, dezertacijo, itd.

Večina držav je zaradi etičnih razlogov in zaradi nepopravljivosti ob morebitni sodni napaki smrtno kazen odpravila (glej raba smrtne kazni po svetu). V Sloveniji so zadnjo smrtno kazen izvedli leta 1959 leta 1989 pa so jo tudi uradno odpravili. Po letnem poročanju ustanove Amnesty International so v letu 2004 izvedli 3797 usmrtitev v 25 državah, od tega kar 3400 v Ljudski republiki Kitajski. Med letoma 1990 in 2003 so, kot poroča isti vir, na svetu povprečno usmrtili 2242 zapornikov letno; LR Kitajska več kot 20.000.

Zadnji obsojenec, nad katerim je bila na slovenskem izvršena smrtna kazen, je bil Franc Rihtarič s skoraj sedemdesetimi kaznivimi dejanji, od ropov do antikomunizma, najhujši zločin pa je bil uboj miličnika leta 1955. 30. oktobra 1959 so ga ustrelili v gramozni jami blizu Hoč.

# data[].attributes.attachment_link.description
Smrtna kazen je zakonsko urejen inštrument uboja zapornika kot kazen za zločin, ki v neki družbi velja za težkega. Nekateri pravni sistemi, ki uporabljajo smrtno kazen, jo omejujejo kot kazen za manjše število kaznivih dejanj, kot sta veleizdaja in umor. Zaporniki, ki jih obsodijo na smrt, so med čakanjem na izvršitev kazni navadno ločeni od sojetnikov.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Zaradi vse večjega povpraševanja po podaljških in lasuljah je zacvetel črni trg človeških las, oblikoval pa se je tudi povsem nov poklic - lovec na lase. Tovrstna trgovina je dober posel, ki pa, ker je v igri denar, zahteva tudi žrtve.

13. oktober 2020 08:00

Predviden čas branja: 4 min

Predviden čas branja: 4 min

Nedolgo tega so v enem od newyorških pristanišč cariniki zasegli trinajsttonsko pošiljko lasulj in drugih proizvodov iz človeških las. Pošiljka, vredna nekaj manj kot 700.000 evrov, je prispela iz kitajske zahodne province Xinjiang. Američani sumijo, da so lase prisilno odstrigli zapornikom v internacijskih taboriščih, v katerih naj bi bil zaprt kakšen milijon pripadnikov muslimanske etnične manjšine Ujguri. Združeni narodi so že pred leti Peking opozarjali na prisilno prevzgojo Ujgurov in taborišča, v katerih naj bi jih mučili. Iz njih so uhajale grozljive zgodbe o fizičnih in spolnih napadih, prisilnem delu in sterilizaciji, hudi lakoti in številnih primerih smrti. "To je groba kršitev človekovih pravic, svetu želimo poslati jasno sporočilo, da ZDA v taki oskrbovalni verigi ne bodo nikakršen člen," so bili jasni. Kitajska navedbe zavrača.

A v javnosti kroži vse več zgodb preživelih, ki jim je iz ujetništva uspelo pobegniti in so o svojih mukah glasno spregovorili. Tudi o prisilnem britju glave. Številne pripovedi so si zelo podobne, ženskam so ob vstopu v internacijo vzeli kri in jim pobrili lase. "Vse so mi postrigli, bila sem plešasta," je za CNN, ki je zadevo preiskoval več mesecev, potrdila pripadnica Ujgurov, ki ji je iz kampa uspelo pobegniti v Carigrad. "Imela sem dolge, do pasu segajoče lase. Odvedli so me v poseben prostor, kjer je bil na mizi pladenj z brivnikom in škarjami. Potem so me postrigli," je tudi druga spregovorila o neprijetni izkušnji. "Vse so postrigli, zato so bile zapornice še dodatno žalostne in pod stresom," je dodala. Kaj se je zgodilo z njihovimi lasmi, ne ve, jo pa vsakič, ko v kakšni trgovini vidi lase iz Kitajske, stisne pri srcu. Novinarji CNN kljub večmesečni preiskavi niso prišli do sklepa, ali so zaseženi lasni proizvodi zares prišli iz taborišča, a so si strokovnjaki s tega področja enotni, da bi bilo dokaj nenavadno, če bi jih zavrgli.

Revne Azijke in indijski templji

Človeški lasje so zaradi vse bolj rastoče "lasne industrije" in priljubljenosti podaljškov vse več vredni, zadnja leta jim celo pravijo črno zlato. Danes je njihova cena kar dvanajstkrat višja, kot je bila denimo pred desetletjem. Večji del trga zalagajo z lasmi iz Azije, a četudi je Kitajska velika izvoznica, ni edina - visoko na seznamu so še Indija, Malezija, Kambodža in Vietnam, kjer zadnja leta na veliko služijo "lovci na lase". Ti zlasti po manjših vaseh iščejo dekleta, ki bi bila pripravljena za dobrih 20 evrov prodati lase, v Evropi bi zanje seveda dobile veliko višjo vsoto. Kodrasti niso tako iskani, dolgi in svetlolasi pa na trgu dosegajo ceno tudi do tisoč evrov na sto gramov.

Večina žensk s podaljški se ne vpraša, od kod so lasje na njihovi glavi, frizerji in prodajalci pa že vedo, da pravične trgovine v tej industriji ne bodo našli. Največ las (poleg prisilnih striženj iz taborišč in zaporov), kakšnih 80 odstotkov, namreč dobijo od obupanih žensk na robu preživetja. A čeprav lase zavestno prodajo same, so zaradi revščine v to vendarle prisiljene, na koncu pa ne dobijo niti pravičnega plačila. Za preostalih 20 odstotkov poskrbijo v hindujskih templjih v Indiji, ki na leto samo s tem domnevno zaslužijo 300 milijonov dolarjev. Zakaj so ravno ti lasje tako zelo priljubljeni? Ženske z azijskega podeželja si namreč ne barvajo, kodrajo, ravnajo ali celo strižejo las, zaradi česar so ti zdravi in naravno sijoči.

Taborišča "edina prava odločitev"

Darilo za onkološke bolnike

Človeške lase odkupujejo tudi (nekateri) slovenski frizerji in podjetja, v katerih izdelujejo lasulje. Cena je odvisna od kakovosti las - pred nekaj leti so v enem od salonov plačali 0,2 evra na gram las, za zelo kakovostne lase pa 0,5 evra na gram, torej med 20 in 50 evri za sto gramov. V svetu že priljubljeno, pri nas pa je še malce v povojih darovanje las organizaciji za lasulje otrok in mladih, obolelih za rakom.

Ujguri so turško ljudstvo, ki živi v vzhodni in osrednji Aziji, največ, kakšnih enajst milijonov, jih živi na Kitajskem. Ameriški predsednik Donald Trump je junija podpisal zakon, ki omogoča sankcije zaradi njihovega množičnega zapiranja na Kitajskem. Nekdanji veleposlanik ZDA pri ZN John Bolton pa je v knjigi razkril, da je Trump kitajskemu predsedniku lani dejal, naj kar gradi taborišča, saj da je to po njegovem edina prava odločitev.

Taborišča "edina prava odločitev"

Darilo za onkološke bolnike

Človeške lase odkupujejo tudi (nekateri) slovenski frizerji in podjetja, v katerih izdelujejo lasulje. Cena je odvisna od kakovosti las - pred nekaj leti so v enem od salonov plačali 0,2 evra na gram las, za zelo kakovostne lase pa 0,5 evra na gram, torej med 20 in 50 evri za sto gramov. V svetu že priljubljeno, pri nas pa je še malce v povojih darovanje las organizaciji za lasulje otrok in mladih, obolelih za rakom.

Ujguri so turško ljudstvo, ki živi v vzhodni in osrednji Aziji, največ, kakšnih enajst milijonov, jih živi na Kitajskem. Ameriški predsednik Donald Trump je junija podpisal zakon, ki omogoča sankcije zaradi njihovega množičnega zapiranja na Kitajskem. Nekdanji veleposlanik ZDA pri ZN John Bolton pa je v knjigi razkril, da je Trump kitajskemu predsedniku lani dejal, naj kar gradi taborišča, saj da je to po njegovem edina prava odločitev.

Premier Janez Janša naj bi želel vedeti, katere poklice bo potreboval prihodnji trg dela, zato vlada včeraj presenetljivo ni dala soglasja k objavi...

Včeraj je bilo v Sloveniji skupno opravljenih 12.033 testov, s katerimi so potrdili 1294 okužb. Umrlo je 20 bolnikov.

Z današnjim dnem vodenje policije prevzema Anton Olaj. Dopoldne sta s kolegom Andrejem Juričem, ki je doslej vodil policijo kot vršilec dolžnosti, ...

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
lasje v zda in evropo iz azijskih taborišč in zaporov

# data[].attributes.attachment_link.title
Lasje v ZDA in Evropo iz azijskih taborišč in zaporov

# data[].attributes.attachment_link.description
Zaradi vse večjega povpraševanja po podaljških in lasuljah je zacvetel črni trg človeških las, oblikoval pa se je tudi povsem nov poklic - lovec na lase. Tovrstna trgovina je dober posel, ki pa, ker je v igri denar, zahteva tudi žrtve.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Evropska agencija za mejno in obalno stražo Frontex je domnevno vpletena v kršenje človekovih pravic migrantov, so danes poročali britanski in nemški mediji. Ob navajanju dokumentov agencije opozarjajo, da so med najbolj nasilnimi mejni stražarji v Grčiji, Bolgariji in na Madžarskem. Frontex obtožbe zanika.

5. avgust 2019 16:32

Predviden čas branja: 2 min

Predviden čas branja: 2 min

Frontex naj bi namerno gledal stran, ko pride do kršenja človekovih pravic migrantov na zunanjih mejah Evropske unije. Posamezno pa naj bi tudi pripadniki Frontexa obravnavali migrante nehumano, so danes poročali britanski časnik The Guardian, nemška televizija ARD in raziskovalni center Correctiv.

Ob navajanju internih dokumentov agencije poročajo, da so nacionalni mejni stražniki uporabljali palice in solzivec, da so si podredili migrante ter pse, ko so jih preganjali skozi gozdove. Gre predvsem za t. i. pushbacke oz. nezakonito preprečevanje migrantom, da bi lahko vstopili v državo, pri čemer se vedno pogosteje uporablja nasilje ali grožnje.

Med najbolj krutimi so bili mejni stražarji v Grčiji, Bolgariji in na Madžarskem.

Frontex podpira države članice pri varovanju meja, pogosto tudi z lastnimi agenti. Da prihajajo do nasilja nad migranti je poročalo že več medijev, sedaj pa so to podprli tudi številni interni dokumenti agencije. V njih opisujejo uporabo nasilja, pretepe z žico in zlorabo beguncev. Dokumenti pričajo o primerih kršenja človekovih pravic, a namesto, da bi primere raziskali, na koncu piše, da je zadeva zaključena, poroča ARD.

Frontex obtožbe zanika

Pri Frontexu so danes zanikali kakršnokoli napačno ravnanje glede domnevnih kršitev človekovih pravic migrantov, poroča nemška tiskovna agencija dpa. Frontex obsoja kakršnokoli nehumano obravnavo, vračanje migrantov, ne da bi jih obravnavali in kakršnokoli drugo obliko nezakonitega nasilja, so dodali v izjavi.

Kot so pojasnili, zaenkrat še niso prejeli niti ene pritožbe proti kateremu od njihovih agentov. Vsi se držijo etičnega kodeksa, po katerem morajo nujno poročati o kršenju človekovih pravic, so še zapisali. Ob tem so opozorili, da agencija nima pooblastil glede dejanj nacionalnih mejnih stražarjev, prav tako ne sme opravljati preiskav na območju držav članic EU.

Evropska komisija pa je danes obljubila, da bo raziskala očitke. "Vsaka oblika nasilja ali zloraba migrantov in beguncev je nesprejemljiva," je dejala tiskovna predstavnica komisije.

Frontex naj bi namerno gledal stran, ko pride do kršenja človekovih pravic migrantov na zunanjih mejah Evropske unije. Posamezno pa naj bi tudi pripadniki Frontexa obravnavali migrante nehumano, so danes poročali britanski časnik The Guardian, nemška televizija ARD in raziskovalni center Correctiv.

Ob navajanju internih dokumentov agencije poročajo, da so nacionalni mejni stražniki uporabljali palice in solzivec, da so si podredili migrante ter pse, ko so jih preganjali skozi gozdove. Gre predvsem za t. i. pushbacke oz. nezakonito preprečevanje migrantom, da bi lahko vstopili v državo, pri čemer se vedno pogosteje uporablja nasilje ali grožnje.

Med najbolj krutimi so bili mejni stražarji v Grčiji, Bolgariji in na Madžarskem.

Frontex podpira države članice pri varovanju meja, pogosto tudi z lastnimi agenti. Da prihajajo do nasilja nad migranti je poročalo že več medijev, sedaj pa so to podprli tudi številni interni dokumenti agencije. V njih opisujejo uporabo nasilja, pretepe z žico in zlorabo beguncev. Dokumenti pričajo o primerih kršenja človekovih pravic, a namesto, da bi primere raziskali, na koncu piše, da je zadeva zaključena, poroča ARD.

Frontex obtožbe zanika

Pri Frontexu so danes zanikali kakršnokoli napačno ravnanje glede domnevnih kršitev človekovih pravic migrantov, poroča nemška tiskovna agencija dpa. Frontex obsoja kakršnokoli nehumano obravnavo, vračanje migrantov, ne da bi jih obravnavali in kakršnokoli drugo obliko nezakonitega nasilja, so dodali v izjavi.

Kot so pojasnili, zaenkrat še niso prejeli niti ene pritožbe proti kateremu od njihovih agentov. Vsi se držijo etičnega kodeksa, po katerem morajo nujno poročati o kršenju človekovih pravic, so še zapisali. Ob tem so opozorili, da agencija nima pooblastil glede dejanj nacionalnih mejnih stražarjev, prav tako ne sme opravljati preiskav na območju držav članic EU.

Evropska komisija pa je danes obljubila, da bo raziskala očitke. "Vsaka oblika nasilja ali zloraba migrantov in beguncev je nesprejemljiva," je dejala tiskovna predstavnica komisije.

Evropska agencija za nadzor meja Frontex bo v prihodnjem letu zaposlila sedemsto, že čez nekaj let pa več tisoč novih nadzornikov evropskih meja. Za...

V Sredozemskem morju v bližini italijanske obale na dovoljenje za vplutje v varno pristanišče čakata dve ladji nevladnih organizacij s 163 rešenimi...

V manj kot treh tednih so iz Istanbula izgnali več kot 15.000 neregistriranih migrantov, med njimi 2630 Sircev, so danes sporočili iz urada...

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
obtožbe frontexa o vpletenosti v kršitve človekovih pravic migrantov

# data[].attributes.attachment_link.title
Obtožbe Frontexa o vpletenosti v kršitve človekovih pravic migrantov

# data[].attributes.attachment_link.description
Evropska agencija za mejno in obalno stražo Frontex je domnevno vpletena v kršenje človekovih pravic migrantov, so danes poročali britanski in nemški mediji. Ob navajanju dokumentov agencije opozarjajo, da so med najbolj nasilnimi mejni stražarji v Grčiji, Bolgariji in na Madžarskem. Frontex obtožbe zanika.

# data[].attributes.attachment_link.title
List of ongoing armed conflicts - Wikipedia

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Od sprejetja Konvencije je prišlo do pozitivnih premikov - veča se število otrok, ki obiskujejo šolo, in smrtnost dojenčkov se manjša, vendar so po svetu otrokom še vedno kršene številne pravice. Proti temu se bori tudi Amnesty International, tu jih bomo omenili le nekaj.

Otroci vojaki

Po svetu je na tisoče otrok, vpletenih v oborožene spopade. Rekrutirajo jih tako vladne vojske kot tudi paravojaške in druge oborožene skupine. Pogosto jih ugrabijo v šolah ali na ulicah, nekateri se pridružijo "prostovoljno", ker ne vidijo druge rešitve. Mednarodno pravo to prepoveduje, rekrutiranje mlajših od 15 let je celo vojni zločin. Fantje in dekleta tako nezakonito sodelujejo v bitkah, kjer so pogosto ranjeni ali ubiti ali v nevarnosti spolnega nasilja, zlasti dekleta. Ti otroci so oropani otroštva in izpostavljeni velikim nevarnostim ter psihološkemu in fizičnemu trpljenju. Kot članica koalicije za prepoved uporabe otrok vojakov si Amnesty prizadeva za konec rekrutiranja otrok in reintegracijo nekdanjih otrok vojakov v civilno življenje.

Smrtna kazen

Izrekanje smrtne kazni za zločine, ki so jih zagrešili mlajši od 18 let, je po mednarodnem pravu prepovedano, vendar nekatere države tega ne spoštujejo. V zadnjih 10 letih so na smrtno kazen obsodili mladoletnike na Kitajskem, v Iranu, Pakistanu, Sudanu, Jemnu in Savdski Arabiji. Tam je bil med drugim na smrt obsojen 17-letnik, ker naj bi sodeloval v protivladnih protestih, napadel varnostne sile in sodeloval v oboroženem ropu, on pa trdi, da je "priznal", potem ko so ga mučili. Njegovih navedb niso preiskali, prav tako ni imel dostopa do odvetnika.

Pravica do izobrazbe

Vsakdo ima pravico do brezplačne osnovnošolske izobrazbe. Po svetu številni otroci ne obiskujejo šole, ker morajo delati, ker v njihovi državi divjajo spopadi ali ker starši nimajo denarja za plačilo šole in potrebščin ali zaradi diskriminacije. V revnih družinah pogosto ni dovolj denarja, da bi vsi otroci obiskovali šolo; pogosto zato dekleta ostanejo doma in opravljajo gospodinjska dela, s čimer jim zaprejo vrata v boljšo prihodnost. Pri šolanju so pogosto diskriminirani pripadniki manjšin, npr. otroci iz staroselskih skupin, ki ne razumejo jezika večinskega prebivalstva. Na Slovaškem romske otroke pogosto še vedno napotijo v ločene razrede ali šole, kjer je nižji standard izobraževanja in nimajo možnosti integracije v družbo.
V kraju Levoca na vzodu Slovaške so septembra 2011 v šoli odprli dva razreda, v katerih so le romski otroci. Njihovi starši se skupaj z Amnesty International zavzemajo proti segregaciji in diskriminaciji romskih otrok v izobraževanju. Leto kasneje so nekaj otrok premestili v druge razrede, vendar je en ločen razred ostal.
Otroci v oboroženih spopadih

Oblasti bi na vojnih območjih morale še posebej zaščititi otroke. Resničnost je žal precej drugačna - v spopadih na območju Gaze, ki so se začeli julija 2014, je bilo npr. na palestinski strani 75 odstotkov smrtnih žrtev civilistov, od tega več kot tretjina otrok (540 po podatkih iz avgusta 2014), na tisoče otrok je bilo ranjenih. Otroci iz Gaze, stari 6 let ali več, preživljajo že tretjo vojno v svojem življenju. Raziskava, ki so jo po operaciji Steber obrambe (2012), opravili v Unicefu, je pokazala, da je imelo 91 % otrok med konfliktom težave s spanjem, 94 % jih je iz strahu spalo s starši, 38 % se je počutilo krive, 47 % je grizlo nohte, 76 % otrok je imelo srbečico ali so se počutili bolne, 82 % pa jih je živelo v nenehnem strahu pred smrtjo. Zadnji konflikt bo imel po besedah strokovnjakov še hujše posledice, saj so otroci travmatizirani že od prej; frustracije, jeza in želja po maščevanju pa se z vsakim konfliktom le povečujejo.
Palestinka in njen sin v njihovi hiši, ki je bila močno poškodovana v nočnem zračnem napadu izraelskih sil 17. julija 2014. Po poročanju Unicefa več kot 373 tisoč otrok v Gazi potrebuje takojšnjo psihosocialno pomoč.Foto: EPA/Oliver Weiken
Otroci izbrisanih

Poleg 25.617 ljudi, ki jih je Slovenija leta 1992 nezakonito izbrisala iz registra stalnih prebivalcev, so veliko škodo utrpeli tudi njihovi otroci, rojeni pred ali po izbrisu. Številne družine so bile razseljene ali razdružene, nekateri otroci pa svojih staršev, ki so jih deportirali iz Slovenije, niso videli več let. Družine, ki so ostale skupaj, so bile v Sloveniji diskriminirane, otroci so pogosto trpeli vrstniško nasilje zgolj zato, ker so bili njihovi starši izbrisani. Po izbrisu rojeni otroci pogosto tudi sami niso imeli statusa, dokumentov ali zdravstvenega ali socialnega zavarovanja, številni pa niso mogli nadaljevati šolanja na srednjih šolah ali univerzi.

Mladoletni begunci in prosilci za azil

Vsak dan se na nevarno pot v Evropo na begu pred vojno ali v iskanju boljše prihodnosti odpravijo številni, tudi otroci, pogosto brez spremstva staršev. Tisti, ki jim uspe priti do Evrope, pogosto nimajo (pravih) dokumentov in končajo v priporu, kar je že samo po sebi kršitev otrokovih pravic. Leta 2011 je bilo v Veliki Britaniji priprtih 2000 mladoletnih migrantov, v Grčiji pa je v vsakem trenutku zaprtih 100 mladoletnikov brez spremstva. Eden izmed njih je tudi Abdi, 16-letnik iz Somalije, ki je bil priprt na otoku Lesbos. Z ostalimi begunci so bili zaprti v prenatrpani sobi, delili so si eno stranišče. Po 16 dneh so ga izpustili pod pogojem, da Grčijo zapusti v 30 dneh. Odšel je v Atene, vendar ni imel ničesar, ni vedel, kje spati, kaj jesti. Nekdo mu je naročil, naj si kupi ponarejen potni list; Abdi je kupil potni list in želel odpotovati, vendar so ga na letališču aretirali. Skupaj z odraslimi so ga zaprli v sobo; na stranišče je smel dvakrat na dan, nikoli se ni stuširal ali preoblekel. Po 17 dneh so ga izpustili, pripor pa je nanj vplival travmatično, še vedno ima težave z nespečnostjo.
Avstralska sekcija Amnesty International je pripravila javno akcijo v okviru kampanje za izpustitev otrok migrantov iz pripora. Na majici enega od mladih aktivistov piše "Otroci ne spadajo v priporne centre".
Revščina

Skoraj milijarda ljudi živi v barakarskih naseljih, številka pa raste. Prebivalci slumov so ujeti v začaran krog revščine, ki se začne že pri najmlajših. Otroci nimajo dostopa do čiste vode in ustrezne prehrane, živijo v neustreznih bivališčih brez elektrike, nimajo dostopa do zdravnika, ne morejo hoditi v šolo. Pogosto dekleta ostanejo doma in pomagajo materi, šolo pa velikokrat zapustijo tudi fantje, saj morajo delati, da pomagajo preživeti družino. Ker v barakarskih naseljih pogosto ni kanalizacije, morajo uporabljati skupna stranišča. To je še posebej nevarno za dekleta, saj so ponoči pogosto žrtve spolnih napadov. Vse to revnim otrokom onemogoča, da bi se izkopali iz začaranega kroga revščine - brez izobrazbe namreč nimajo možnosti, da bi dobili (dobro plačano) službo, ki bi jim omogočila boljše življenjske razmere. Tudi v Sloveniji otroci v romskih naseljih na JV Slovenije pogosto živijo brez vode in elektrike v svojih bivališčih. To jih postavlja v neenak položaj v primerjavi z večinskim prebivalstvom ter škodljivo vpliva na njihove možnosti izobraževanja.
Deklica pred začasnim domom v slumu v predelu Kabula, kjer so nastanjeni notranje razseljeni prebivalci Afganistana. Skoraj 35 tisoč ljudi se poskuša znajti, kot vejo in znajo - hiše gradijo iz blata, palic, lesenih plošč, plastike in kartona. Januarja 2012 je v slumu skoraj dva ducata otrok, mlajših od pet let, zmrznilo. Nazaj na stran o Konvenciji o otrokovih pravicah

# data[].attributes.attachment_link.description
Od sprejetja Konvencije je prišlo do pozitivnih premikov - veča se število otrok, ki obiskujejo šolo, in smrtnost dojenčkov se manjša, vendar so po svetu otrokom še vedno kršene številne pravice. Proti temu se bori tudi Amnesty International, tu jih bomo omenili le nekaj. Po svetu je na tisoče otrok, vpletenih v oborožene spopade.

# data[].attributes.body
Lana Z.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Humanium * We make children's rights happen

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Realizing Children's Rights in Pakistan

Many social indicators give a measure of the progress achieved by the Islamic Republic of Pakistan regarding Children's Rights since its independence in 1947. Access to health services, education, and life expectancy have improved as the infant mortality rate and illiteracy have declined. Despite everything, the full realisation of Children's Rights is still going to demand enormous time and effort.

Main problems faced by children in Pakistan :Poverty 24% of the Pakistani population lives below the poverty line. This problem mainly affects rural areas. The state of the global markets is exacerbating an already very difficult economic reality. The first victims of poverty are children, the weakest and most vulnerable, who see a complete deprivation of their rights: a lack of education, poor access to health services, discrimination, etc.Right to Health In Pakistan, close to one child in six dies before the age of five. The nutritional status of children is very poor: 35% of them are underweight, more than 50% suffer from stunted growth, and around 9% from emaciation. Each day, around 1,100 Pakistani children under five years old die from diarrhoea and illnesses related to water, sanitation, and hygiene.Access to care is a challenge in rural areas where many families simply can't afford basic healthcare. Furthermore, recurring natural disasters have a strong impact on the health of people as well as infrastructures.Child Labour The socio-economic situation of the country is disastrous and forces families to make their children work. There are around 11 million children performing domestic tasks and working in agriculture. Other children work in the textile industry (specifically, making carpets), construction, or even the automotive industry.Children in carpet factories sometimes work up to 20 hours a day, 7 days a week. Very often, sleeping, eating, and working are all done in the same place. This puts a considerable strain on their health, they work in very cramped conditions and in places detrimental to their health. It is not uncommon for them to suffer from respiratory problems, vision problems, or even deformations of the spinal column.Right to EducationOnly 71% of children attend primary school in Pakistan. This means that 23 million children are deprived of education. Furthermore, the attendance rate for education is higher among boys than girls. The government only allocates 1.8% of its national budget to education, which is clearly insufficient considering the need. The difficulties of public education are numerous: economic constraints, dilapidated or even dangerous buildings, lack of toilets, chairs, tables, recurring humanitarian crises etc.Furthermore, teachers are very under-qualified, and it is not uncommon for children to leave school without knowing how to read or write. This is the case for almost 50% of school-going children ages 6 to 16 in Pakistan."The lack of education feeds the frustration; without education, you can't find work, you don't have an adequate salary. In Pakistan, 45% of the population is younger than 20. And the risk, at this moment, is to turn against society. This can also manifest itself in radicalised thought."(1)Street Children Poverty, physical and mental abuse, negligence, and family problems are the major factors that lead children to take refuge in the streets. However, once out on their own, they have very little chance of finding assistance and encounter dangers and excesses that are sometimes fatal to them. Hurt, sick and deprived of everything, for some prostitution becomes a way to earn a little money.Sexual Exploitation of ChildrenAround 90% of the 170,000 street children in Pakistan are subjected to the sex trade, and it is estimated that only 20% of sexual abuse cases are reported. 60% of young victims accuse the police of being the perpetrators. Pakistan is also one of the only countries in the world where boys are almost more vulnerable to sexual abuse than girls.Violence and Abuse There is a troubling increase in the cases of abuse, kidnapping, and violence towards children in Pakistan. The numbers border the millions each year. This data is even more alarming if you consider the fact that 80% of the cases are not reported. Abuse, domestic violence, rape, paedophilia, forced marriage, the cases of abuse are infinite, yet it is corporal punishment that represents the most common form of abuse.Parental negligence, the lack of of awareness among children and society, and also the absence of legal protection of children are creating still more victims of abuse among young Pakistanis.Child TraffickingFollowing the floods that affected Pakistan in 2010, children are feared to be even more vulnerable. The reports show that children are sold, rented, or even kidnapped in order to force them to beg, serve, and even to prostitute. In particular, cases were observed where young girls, sometimes minors from underprivileged backgrounds, were taken from towns in order to join the prostitution networks, with no protection, because the authorities are corrupt.Child Marriage Despite the "Child Marriage Restraint Act", which forbids the marriage of children, these marriages still take place in Pakistan. This law establishes the legal age of marriage as 18 years for men and 16 years for women, and failure to respect it could lead to sanctions. In practice, this law is not respected at all, and there are still many cases of forced marriage in the country. It is estimated that child marriage represents around 32% of local marriages.In rural areas, sometimes you can even observe a practice called "Vani Marriages", which involves giving your daughter in marriage to settle a dispute or a debt between two parties. "The aggressor" offers one of his family's daughters in compensation for a wrong caused. These marriages are very dangerous for the health of young girls who, as a result, run the risk of domestic violence, servitude, and rapes. Children and Armed Conflicts Pakistan is the theatre for numerous conflicts and confrontations (the Kashmir problem and the anti-Taliban struggle). Victims of suicide attacks, explosions and anti-personnel mines, children pay heavy consequences with their health from these conflicts.Furthermore, these children are also deprived of their right to education because many schools are destroyed and some regions are subject to curfews.Displaced and Refugee Children In Pakistan, armed conflicts are not the only factor pushing families to flee. The country also sees recurring natural disasters. Children who flee their homes need food, care, shelter, and drinkable water. In these precarious living conditions, many displaced children suffer from illnesses not only caused by poor hygiene, but also by anxiety, stress, and depression.Furthermore, the situation of Afghani refugee children in Pakistan is no better. Born in Pakistan to Afghani parents and lacking refugee status, refugee children are not declared, and so they have no legal existence and are invisible under Pakistani law. Not speaking Urdu, the official language of the country, they don't have access to the education of Pakistani schools and so find themselves, for the most part, in the streets working to survive.Right to IdentityAround 70% of births are not officially reported to the Pakistani public authorities, making these children invisible in the eyes of society. The absence of regulations on births, and a lack of information about the necessity to register them, are the biggest obstacles to the realisation of a complete birth registry. There is a great necessity to inform the general public about the problems that this could cause, such as the absence of official identity, nationality, or even the failure to respect the rights and practical needs of children. Children and JusticeIn the year 2000, Pakistan created the Juvenile Justice System Ordinance (JJSO) with the intention of creating an independent justice system adapted to minors. However, this system is still very weak and doesn't offer real protection to minors who have problems with the law. In fact, in Pakistan, detained children see their rights violated every day: cases of torture, abuse, sexual assault etc.According to the NGO SPARC, the country has no justice system that is just and fair to minors. Children are neither protected nor separated from adults during their stay in prison. This influence can prove harmful for these youth, who risk following the path of delinquency and crime.

# data[].attributes.attachment_link.title
Children of Pakistan - Humanium * We make children's rights happen

# data[].attributes.attachment_link.description
Many social indicators give a measure of the progress achieved by the Islamic Republic of Pakistan regarding Children's Rights since its independence in 1947. Access to health services, education, and life expectancy have improved as the infant mortality rate and illiteracy have declined.

# data[].attributes.body
Maj Lovšin Šurbek

# data[].attributes.body
Ana Lukan

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mehika: Žrtev mučenja, Miriam Lopez iz Mehike, se bori za pravico

Gospodinjo Miriam Isauro López Vargas sta februarja 2011, trenutek za tem, ko je svoje otroke odložila v šoli, zagrabila dva zamaskirana moška. Zvezala sta ji roke, ji prekrila oči in jo odpeljala v vojašnico v mesto Tijuana. V sledečem tednu so jo vojaki večkrat posilili in mučili, dokler ni podpisala izjavo, s katero je lažno priznala vpletenost v kazniva dejanja povezana z drogami. Poslali so jo v zapor, kjer je sedem mesecev čakala na sojenje, dokler je niso spustili brez obtožbe.

Kljub temu da je Miriam identificirala nekatere storilce in njihove pomagače, še nihče ni odgovarjal za mučenje kot tudi spolne zlorabe, ki jih je doživela.

Miriam López pa ni edina. Po podatkih Nacionalne komisije za človekove pravice so poročanja o mučenju in drugih oblikah trpinčenja med leti 2006 in 2012 narasla za 500 %. Čeprav so obsodbe za ta kazniva dejanja zelo redke, vaše pismo lahko pomaga, da bodo mučitelji privedeni pred sodišče.

Pišite zveznemu generalnemu državnemu tožilcu Jesús Murillu Karamu in ga pozovite naj:

Uzbekistan: priporniku, ki je zaprt na neznanem kraju, grozi mučenje

Abdumavlon Abdurakhmonov, državljan Tadžikistana, je od aprila priprt v Uzbekistanu in nima dostopa do svoje družine. Njegova družina se boji, da ga mučijo, ali z njim kako drugače nečloveško ravnajo.

Abdumavlon Abdurakhmonov, 38-letni etnični Tadžik, je v Uzbekistan prispel 25. aprila, da bi obiskal svojega otroka iz prvega zakona. V Tadžikistan naj bi se vrnil 28. aprila. 29. aprila je Abdurakhmonovega brata, ki živi v Tadžikistanu, poklicala bivša žena njegovega brata, ki mu je povedala, da so 27. aprila Abdumavlona Abdurakhmonova pridržali člani uzbekistanske Nacionalne varnostne službe. Od takrat dalje njegovi sorodniki niso imeli nobenega stika z njim. Dva dni naj bi bil pridržan na policijski postaji v Bekabadu, vzhodni Uzbekistan, 150 km iz Taškenta, glavnega mesta Uzbekistana. 10. junija je družina prejela telefonski klic nekoga, ki je dejal, da je bil priprt v začasnih pripornih prostorih v Taškentu, kjer je bil priprt tudi Abdumavlon Abdurakhmonov. Njegova družina ne ve, ali je imel dostop do odvetnika.

Njegov brat se je obrnil na konzulat Republike Tadžikistan v Taškentu, da bi izvedel razloge za pridržanje Abdumavlona Abdurakhmonova. Na konzulatu Tadžikistana so se po informacije obrnili na uzbekistansko Ministrstvo za zunanje zadeve in 30. maja prejeli odgovor, da Abdumavlona Abdurakhmonova niso pridržali na policiji v Bekabadu. Njegov oče je junija pisal varuhu človekovih pravic v Tadžikistanu, če mu lahko pomagajo, da bi ugotovil, kje se nahaja njegov sin. Varuh človekovih pravic v Tadžikistanu je povpraševanje posredoval varuhu človekovih pravic v Uzbekistanu. Do danes varuh človekovih pravic v Tadžikistanu ni prejel odgovora na ta dopis.

Ob vsakem pridržanju na skrivnih lokacijah so zaporniki v nevarnosti, da jih bodo mučili ali z njimi grdo ravnali.

Pišite oblastem v Uzbekistanu:
Podpise, zbrane preko SOS SMS aktivizma, bomo poslali ministru za notranje zadeve Bahodirju Matlubovu, ministru za zunanje zadeve Abdulazizu Kamilovu in generalnemu državnemu tožilcu Rashidzhonu Kodirovu.
Makedonija: naraščajoči napadi na LGBTI osebe in organizacije

V Makedoniji je junija in julija prišlo do številnih homofobnih napadov, kar vodi v skrb za varnost LGBTI oseb in organizacij. Junija, v tednu, ko je potekala Pride parada, je v Skopju 30 ljudi napadlo LGBTI center, 5. julija pa so neznani storilci poskušali zanetiti ogenj v centru.

V zadnjih dveh letih so LGBTI osebe v Makedoniji ter njihovo premoženje izpostavljeni ponavljajočim se homofobnim napadom. Med Skopje Pride tednom je 22. junija skupina več kot 30 ljudi napadla LGBTI podporni center, kjer je 40 LGBTI aktivistov gledalo film. Množica je vzklikala homofobne slogane, grozili so aktivistom, na stavbo so metali kamenje, steklenice in opeko. Eden od organizatorjev dogodka je na Facebook prejel več groženj s smrtjo. 25.junija se je množica zbrala pred hišo Petra Stojkovikja, igralca, odkritega geja in aktivista, ter metala kamenje, vzklikala homofobne žaljivke in grožnje, medtem ko sta bila igralec in njegov partner v hiši. 5.julija je prišlo do poskusa požiga LGBTI podpornega centra. Policija je našla dokaze, ki kažejo na to, da so neznani storilci odstranili strešno opeko, polili bencin po tramovih in nato prižgali ogenj.

Ti zadnji dogodki so le eni izmed številnih ponavljajočih se verbalnih napadov v medijih, s strani vladnih uradnikov ter nedržavnih akterjev proti LGBTI skupnosti. Kažejo na takojšnjo potrebo po zakonski zaščiti pred kakršno koli obliko diskriminacije na podlagi spolne usmerjenosti ali spolne identitete. Makedonski protidiskriminacijski zakon ne prepoveduje diskriminacije na podlagi spolne usmerjenosti. Kljub domači in mednarodni kritiki, vključno z EU in ZN, je vlada zavrnila spremembo zakona. Lokalne nevladne organizacije so začele pripravljati osnutek zakona o kaznivih dejanjih nad LGBTI skupnostjo. Vlada bi morala slediti iniciativi nevladnih organizacij in sprejeti ustrezne ukrepe za boj proti homofobnim in transfobnim kaznivim dejanjem.

Pišite makedonskim oblastem:
Podpise, zbrane preko SOS SMS aktivizma, bomo poslali predsedniku vlade Nikoli Gruevskemu, ministrici za notranje zadeve Gordani Jankulovski in pravosodnemu ministru Blerimu Bexhetiju.
Sirija: Oče in sin pridržana brez stikov na neznani lokaciji

Študent medicine Sameeh Bahrah, 26, je pridržan brez stikov na neznani lokaciji od njegove aretacije 30. aprila 2013. Istega dne je izginil tudi njegov oče Bassam Bahrah, 52. Možno je, da sta oba postala žrtvi prisilnega izginotja.

Študent medicine Sameeh Bahrah, 26, je bil 30. aprila 2013 aretiran na domu na območju al-Mezzeh, Damask. Sosedje so o dogodku, ko sta v večernih urah dva moška oblečena v vladne uniforme, ki sta prišla z varnostnim kombijem, aretirala Sameeha Bahraha, obvestili njegovo družino. Ne ve se, pri kateri vladni varnostni službi sta bila ta dva moška zaposlena.

Očeta Sameeha, Bassama Bahraha, 52, so nazadnje videli okoli dveh popoldan istega dne, ko je zapuščal Vojaško bolnico al-Mezzeh, kjer dela kot del civilnega osebja. Sameeh Bahrah naj bi čez dan večkrat skušal priklicati očeta, ki ga je dobil okoli četrte ure popoldan. Bassam Bahrah naj bi odgovoril sinu, da bo kmalu doma.

Po tem se je za očetom zgubila vsaka sled. Družina sumi, da so vladne sile aretirale Bassam-a z namenom, da jih pripelje do Sameeh-a. Prav tako sumijo, da je bil Sameeh aretiran zaradi svojih miroljubnih političnih aktivnosti, saj je bil zaradi njih aretiran že dvakrat.

Amnesty International je mnenja, da sta oče in sin zapornika vesti. Sameeh Bahrah je bil aretiran izključno na podlagi svoje legitimne pravice do svobode izražanja, njegov oče pa na podlagi sorodstvenega razmerja s sinom.

Oblasti v Siriji pozovite naj:

takoj razkrijejo lokaciji in usodi Sameeha in Bassama Bahraha, jima zagotovijo takojšen dostop do odvetnika in stik z družino ter zagotovijo, da ne bosta podvržena mučenju ali drugemu okrutnemu ravnanju in bosta deležna potrebne zdravstvene oskrbe;

razjasnijo pravni položaj obeh moških; če je Sameeh Bahrah pridržan izključno na podlagi miroljubnega uveljavljanja pravice do svobode izražanja in združevanja in če je bil Bassan Bahrah pridržan izključno na podlagi njegove povezanosti s sinom, morata biti izpuščena takoj in brezpogojno kot zapornika vesti.

Podpise, zbrane preko SOS SMS aktivizma, bomo poslali sirijskemu predsedniku Bašarju al-Assadu, ministru za notranje zadeve in obrambnemu ministru.
SUDAN: 14 žensk izpuščenih, 20 še vedno priprtih brez razloga

14 žensk, ki so bile pridržane v zaporu El Obeid, v sudanski deželi Južni Kordofan, je bilo 26. aprila izpuščenih, a informiranih, da lahko obtožbe morda pričakujejo v prihodnosti. Kljub temu ostaja v zaporu El Obeid že od 12. novembra priprtih 20 žensk brez obtožnice ter brez pravice do odvetnika.

Skupno 34 žensk iz Kaduglija, glavnega mesta sudanske dežele Južni Kardofan, je bilo arbitrarno aretiranih 12. novembra; 14 izmed njih pa je bilo 26. aprila 2013 izpuščenih. Domneva se, da je bilo pet izpuščenih žensk priprtih skupaj z njihovimi otroki, starimi med 6 in 18 mesecev, medtem ko je preostalih devet žensk trpelo za zdravstvenimi težavami v času pripora. Nobena izmed njih ni bila obtožena zločina, prav tako jim ni bil omogočen dostop do odvetnika ali zdravstvene oskrbe.

14 žensk je bilo izpuščenih na svobodo proti varščini z opozorilom, da so lahko ponovno aretirane, v kolikor pride do napada na Kadugli s strani oborožene opozicije, SPLM-N (Osvobodilne vojske severnega Sudana), ali če zapustijo območje nadzorovano s strani varnostnega sveta. Ženskam je bilo povedano, da jih lahko obtožijo na podlagi šestih kaznivih dejanj v skladu s sudanskim kazenskim zakonikom iz leta 1991, vključno z umorom, v skladu s členom 130 ter kaznijo zaradi namernega povzročanja poškodb v skladu s členom 139. Ženske in člani njihovih družin so morali ob izpustu podpisati dokumente, da se strinjajo z omejitvijo njihove svobode gibanja. 20 žensk, ki ostaja priprtih v zaporu El Obeid brez obtožnice, nima dostopa do odvetnika, niti do zdravstvene pomoči, ki bi jo morda potrebovale.

Oblasti v Sudanu pozovite:
Podpise, zbrane preko SOS SMS aktivizma, bomo poslali sudanskemu predsedniku Omarju al-Bashirju, ministru za notranje zadeve in pravosodnemu ministru.
Egipt: Aktivisti še vedno pridržani v samici

Trije egiptovski aktivisti ostajajo priprti v samici v strogo varovanem zaporu Alagrab, potem ko je bil 15. aprila njihov preventivni pripor podaljšan.

Kazensko sodišče Novi Kairo je 15. aprila še za 15 dni podaljšalo preventivni pripor Mohamedu Mostafi Youssefu, Mamdouhu Hassanu Mamdouhu in Abdelazeemu Abdu. Obtoženi so bili, da so užalili ministra za notranje zadeve in napadli varnostne sile med protestom 29. marca pred ministrstvom za notranje zadeve v Nasr Cityju v Kairu. Odvetnik treh aktivistov se je na odločitev sodišča, da podaljša preventivni pripor, pritožil, a so njegovo pritožbo 17. aprila zavrnili. Sodišče je obrazložilo, da je njihov pripor potreben zaradi poteka nadaljnje preiskave.

V Amnesty International smo zaskrbljeni, da so preventivni pripor podaljšali kot obliko kazni za razžalitev ministra za notranje zadeve. Egiptovski zakon o kazenskem postopku namreč določa, da se preventivni pripor lahko uporabi le v primeru, da posameznik nima znanega naslova prebivališča in službe ali predstavlja grožnjo nacionalni varnosti. Glede na dejstva, ki so znana Amnesty International, oblasti ob podaljšanju pripora niso podale tega argumenta.

Družine aktivistov so posredovale besede aktivistov: "Raje smo usmrčeni, kot da smo zaprti v samici." Aktivisti ne smejo iz zaporniške celice, ki je velika en kvadratni meter, v njej je betonska postelja ter nima luči in ventilacije. Aktivisti prosijo, da bi jih premestili v navaden zapor Tora Istikbal. Žena Mohameda Mostafe Youssefa je dejala, da mora ob obisku moža skozi številne zapletene postopke, pred vstopom v zapor pa preiščejo tudi intimne dele njenega telesa.

Odvetnik aktivistov je 20. aprila podal pritožbo javnemu tožilcu, da pogoji njihovega pripora, ki vključujejo tudi pridržanje v samici, skupaj pomenijo mučenje in da morajo biti aktivisti privedeni pred sodišče, ki naj jim sodi. Javni tožilec se na pritožbo še ni odzval.

Oblasti v Egiptu pozovite naj:

odpravijo pridržanje v samici za Mohameda Mostafa Youssefa, Mamdouha Hassana Mamdouha in Abdelazeema Abda, jih nemudoma prestavijo v navaden zapor in zagotovijo, da ne bodo deležni mučenja ali drugega slabega ravnanja, medtem ko so priprti;

pojasnijo zakonsko podlago za pripor Mohameda Mostafa Youssefa, Mamdouha Hassana Mamdouha in Abdelazeema Abda, in če so priprti le zaradi izražanja svoje pravice do svobode govora in pravice do mirnega združevanja, naj jih nemudoma in brezpogojno izpustijo.

Podpise, zbrane preko SOS SMS aktivizma, bomo poslali egiptovskemu ministru za notranje zadeve in generalnemu tožilcu.
Evropska unija: kršitve pravic migrantov in beguncev na poti v Evropo

Vsako leto se tisoče ljudi odpravi na nevarno potovanje čez Sredozemsko morje proti Evropi. Na nevarnih, prenatrpanih čolnih in brez usposobljene posadke. Nekateri bežijo pred oboroženimi konflikti, drugi skušajo ubežati revščini, tretji pred preganjanjem iz političnih, verskih ali drugih razlogov. Upajo, da bodo v Evropi našli varnejšo in boljšo prihodnost. Mnogi Evrope nikoli ne dosežejo. Umrejo zaradi dehidracije, se utopijo ali pa jih prestrežejo patruljni čolni in jih vrnejo v državo, iz katere so izpluli.

Samo v letu 2011, v času vstaj v severni Afriki in na Bližnjem vzhodu, je med prečkanjem Sredozemskega morja umrlo najmanj 1.500 ljudi. Nihče jih ni rešil. Kot da bi bili nevidni - v morju, ki je eno najbolj prometnih in nadzorovanih morij sveta.

V zadnjih letih so evropske države, da bi ljudem onemogočile prihod v Evropo, poostrile ukrepe mejnega nadzora. Med drugim so migrante prestregale na morju in jih vračale v države, iz katerih so izpluli. Tudi, ko je jasno ali zelo verjetno, da jim tam grozi mučenje in druge kršitve človekovih pravic. Migranti, begunci in prosilci za azil, so bili zaradi evropske politike in nadzora meja, izpostavljeni hudim kršitvam človekovih pravic.

Za veliko teh kršitev vemo, a ne za vse. Netransparentnost glede praks več evropskih držav pomeni, da se zlorabe človekovih pravic lahko dogajajo, brez vednosti javnosti. Kliknite za posebno podstran kampanje s še več informacijami.

Evropske države in Evropska unija se morajo vzdržati praks nadzora meja, ki postavljajo migrante, begunce in prosilce za azil, v nevarnost. Evropski parlament igra pomembno vlogo pri zagotavljanju nadzora nad sporazumi o nadzoru migracij, zlasti glede tega, kako ti vplivajo na človekove pravice.

Podpise, zbrane preko SOS SMS aktivizma, smo z naslednjim besedilom predali predsedniku Evropskega parlamenta:
Spoštovana evropska poslanka /spoštovani evropski poslanec, evropske poslance pozivam, da zahtevate, naj evropske države, institucije in agencije Evropske unije:

povečajo zmogljivosti in izboljšajo koordinacijo za operacije iskanja in reševanja in javno poročajo o ukrepih, sprejetih za preprečevanje smrti na morju;

javno objavijo vse sporazume o nadzoru migracij;

zagotovijo varstvo človekovih pravic migrantov, beguncev in prosilcev za azil. Ustrezna varovala in neodvisen nadzor morajo biti neločljiv del politik in praks nadzora migracij;

naj ne izvršujejo ali sprejemajo sporazumov o nadzoru migracij z državami, ki ne spoštujejo in varujejo človekovih pravic migrantov, beguncev in prosilcev za azil in nimajo ustreznega sistema za presojo prošenj in podelitve mednarodne zaščite.

Libija: priprli urednika, ki je razkrival korupcijo

Marca smo pisali za urednika libijskega časopisa, Amara Abdalla al-Khatabi, ki je od decembra 2012 pridržan v osami. Zaradi objave seznama sodnikov, ki naj bi bili vpleteni v korupcijske škandale, je obtožen klevetanja.

Amara Abdalla al-Khatabi, 67-letni odgovorni urednik libijskega dnevnika Al-Umma, je zaprt v zaporu Hudba v libijski prestolnici Tripoli. Aretirali so ga 19. decembra 2012, po tem ko je njegov časopis objavil imena 84 sodnikov, ki naj bi bili vpleteni v korupcijo. Časopis je seznam sodnikov pridobil od vira, ki ga Amara Abdalla al-Khatabi ne želi razkriti.

Amara Abdalla al-Khatabi je na dan aretacije odšel na policijsko postajo, saj so ga poklicali na zaslišanje. Še isti dan so ga prepeljali v pisarno javnega tožilca in nato v zapor Hudba. Pripor so mu takoj podaljšali za osem dni, nato pa so mu ga podaljševali še večkrat, nazadnje do 11. marca. Tožilstvo je sporočilo, da preiskuje, ali ima časopis potrebna dovoljenja in soglasja za delovanje. Njegovi družini in odvetnikom ne dovolijo, da bi ga obiskali v zaporu. Sorodniki so zaskrbljeni, saj ima Amara Abdalla al-Khatabi več zdravstvenih težav, med drugim sladkorno bolezen in visok krvni tlak.

Njegov odvetnik je povedal, da nima vpogleda v ovadbo oziroma v sodni spis. Povedali pa so mu, da so proti njegovi stranki vložili dve obtožbi v dveh sodnih procesih. Ena obtožba se nanaša na registracijo časopisa in dovoljenja za delovanje časopisa, druga pa na klevetanje in razžalitev institucije sodišča.

Če bo obsojen, mu grozi do pet let zapora. Njegova družina se boji, da Amara Abdalla al-Khatabi ni seznanjen s sodnimi postopki, ki tečejo proti njemu. Kot trdijo sorodniki, Amara Abdalla al-Khatabi ni bil prisoten niti na eni obravnavi, čeprav jih je bilo sklicanih že več. Nazadnje je bila obravnava na kazenskem sodišču v Tripoliju sklicana 18. februarja, a je, kot kaže, tožilstvo pozabilo obvestiti odgovorne v zaporu Hudba in Amara Abdalla al-Khatabi se obravnave ni udeležil, zato je bila preložena na 11. marec.

Pozovite oblasti Libije naj:
Podpise, zbrane preko SOS SMS aktivizma, bomo poslali libijskemu ministru za pravosodje in človekove pravice.
Haiti: družine prisilno izseljene iz taborišč

Na stotine družin je bilo prisilno izseljenih iz dveh začasnih taborišč v mestni občini Port-au-Prince v Haitiju. Stanovalcem niso dali dovolj časa, da bi zbrali svojo lastnino, preden so uničili njihova zatočišča. Tri leta po uničujočem potresu na Haitiju se ocenjuje, da 350.000 ljudi še vedno živi v začasnih taboriščih.

Na tretjo obletnico potresa, ki je terjal 200.000 življenj, in v katerem je 2,3 milijona ljudi ostalo brez doma - so mestni uradniki in uradniki Urada za civilno zaščito prisilno izselili okoli 600 družin iz taborišča Camp Place Sainte-Anne v mestni občini Port-au-Prince. Stanovalci taborišča so bili o izselitvi obveščeni samo pet dni prej, obljubljenih pa jim je bilo 20.000 gourdov (približno 350 evrov) na družino. Vendar nevladna organizacija NGO Groupe d'Appui aux Refugiés et Repatriés poroča, da 250 družin denarja še ni prejelo. Na dan izselitve nobena od družin ni imela na voljo dovolj časa, da bi zbrala svojo lastnino, preden so uničili njihova zatočišča.

22. januarja so policisti na silo izselili 84 družin iz še enega taborišča, imenovanega Fanm Koperativ, ki se prav tako nahaja v mestni občini Port-au-Prince. Policiste je spremljala skupina mož oboroženih z mačetami in kladivi. En moški je bil huje pretepen. Glede izselitve ni bilo podano nobeno obvestilo in ni bil izdan sodni nalog za izselitev. Tudi v tem primeru družine niso imele dovolj časa, da bi zbrale svojo lastnino, preden so porušili njihove šotore in druga zatočišča. Nekaj dni pred izselitvijo so stanovalci organizirali tiskovno konferenco, na kateri so oblasti obtožili, da se na njihovo krizno situacijo niso odzvale. Stanovalci verjamejo, da je bil pregon posledica tega dogodka.

V Amnesty International smo izredno zaskrbljeni, ker so stanovalci begunskih taborišč še vedno podvrženi prisilnim izselitvam, ki kršijo načela mednarodnih človeških pravic.

Pozovite oblasti Haitija in mesta Port-au-Prince naj:
Podpise, zbrane preko SOS SMS aktivizma, bomo poslali predsedniku Haitija, generalnemu direktorju policije in županji mesta Port-au-Prince.
Egipt: pravica za pretepeno Azzo Hilal Suleiman

49-letna Azza Hilal Ahmad Suleiman se bori za pravico, potem ko so jo napadli vojaki egiptovske vojske. V brutalnem napadu je utrpela počeno lobanjo in še vedno ima težave s spominom.

Azza Hilal Ahmad Suleiman se je s prijateljem 17. decembra 2011 udeležila množičnega protesta v bližini trga Tahrir. Vojaki so napadli protestnike, ki so se pognali v beg. Med begom je Azza Hilal Ahmad Suleiman zagledala skupino vojakov, ki so pretepali in slačili mlado žensko. S prijateljem in drugimi protestniki so poskušali mlado žensko odnesti.

Vojaki so Azzo Hilal Ahmad Suleiman zbili na tla, nek častnik pa je njenega prijatelja ustrelil v koleno. Azzo Hilal Ahmad Suleiman so brutalno pretepali in niso prenehali niti, ko je že izgubila zavest. Napad so aktivisti posneli in posnetek objavili na internetu.

Azza Hilal Ahmad Suleiman se je prebudila v bolnišnici, kjer so jo oskrbeli zaradi počene lobanje. Njeno posteljnino je bilo treba večkrat zamenjati, saj so bile rjuhe premočene od krvi. Vložila je uradno pritožbo, vendar pa egiptovske oblasti niso poskrbele, da bi storilci odgovarjali za napad nanjo. Prav tako ni prejela odškodnine, ne denarne ne v obliki rehabilitacije, ki bi ji pomagala pri okrevanju.

Oblasti Egipta pozivamo, naj zagotovijo pravico za Azzo Hilal Ahmad Suleiman. Napad nanjo naj oblasti neodvisno preiščejo, storilce napada pa privedejo pred sodišče.
Podpise, zbrane preko SOS SMS aktivizma, bomo poslali predsedniku Egipta.
Honduras: mučena aktivistka za človekove pravice

23. oktobra so v Tegucigalpi v Hondurasu ugrabili in tri ure zadržali aktivistko za človekove pravice, Karlo Zelaya, ki se ukvarja s problemi zemljiških pravic. Moški, ki so jo ugrabili, so jo med zasliševanjem o njenem delu mučili in ji grozili. Zahtevali smo takojšnjo preiskavo ugrabitve in mučenja ter primerno zaščito.

Ob 6:30 zjutraj dva moška z avtobusne postaje v Tegucigalpi ugrabila Karlo Zelaya in jo na silo odvlekla na zadnji sedež njunega avtomobila. Karla Zelaya je novinarka za Združeno gibanje aguanskih kmetov (Movimiento Unificado Campesino del Aguan, MUCA). MUCA je gibanje, ki se v času sporov glede lastništva zemljišč v aguanski regiji na severovzhodu Hondurasa bori za zemljiške pravice kmetov.

Ko je avto odpeljal, sta ji moška rekla, naj sodeluje in jo na zadnjem sedežu zasliševala glede voditeljev organizacije MUCA, med drugim tudi Jhonyja Rivasa. Zavezala sta ji oči in nadaljevala z vprašanji, medtem pa jo z ostrim predmetom praskala po prsih in trebuhu. Govorila sta o ubijanju voditeljev organizacije MUCA in ji povedala, da poznata njene navade in kje živi njena družina. Rekla sta ji: "Preveč odpiraš svoja usta. V sporočilu smo te opozorili, a nisi poslušala, zato je danes napočil tvoj dan." ("Es que vos abrís más de la cuenta la boca, y te hemos advertido por mensajes y no has querido hacer caso, entonces hoy es tu día"). Po treh urah sta Karlo končno izpustila in ji rekla: "Ko bomo hoteli, te bomo poiskali in ti nam boš povedala potrebne informacije." ("En cualquier momento te vamos a buscar y nos vas a dar la información que necesitamos"). Pri oblasteh je vložila pritožbo.

21. oktobra zvečer je Karla prejela tri sporočila, naslednji večer pa še tri več. Ena izmed groženj se je glasila: "Dovolj te imam te ni strah da boš umrla prasica ubil te bom" ("Ya me estas cansando no te da miedo morir perra te voy a matar"). Karla Zelaya je letos avgusta in septembra prejela grožnje s smrtjo in neme telefonske klice.

Oblast v Hondurasu pozovite naj:
Podpise, zbrane preko SOS SMS aktivizma, bomo poslali državnemu tožilcu in notranjemu ministru.
V Indiji aretirani mirni protijedrski protestniki

Oktobra smo pisali za udeležence mirnih protestov proti jedrski elektrarni v Kudankulamu, v državi Tamil Nadu v Indiji, ki jih je preganjala policija.Več jih je bilo aretiranih ali jim aretacija grozi. Zahtevali smo njihovo izpustitev.

Krajevni prebivalci v državi Tamil Nadu več kot leto dni protestirajo proti gradnji jedrske elektrarne, ker menijo, da ta predstavlja nevarnost tam živeči skupnosti.
9. septembra se je protest okrepil. 1.000 protestnikov je začelo korakati proti kraju jedskega reaktorja. Policija se je na miren protest odzvala s solzilcem in pretepanjem s pendreki.

Priča je povedala, da je 10. septembra več kot 1.500 policistov preteplo neoborožene protestnike. 60 protestnikov je bilo poškodovanih, vključno z otrokom. Ena oseba je bila ubita, ko je policija streljala na protestnike v Manappadu, trije novinarji so utrpeli poškodbe med policijsko akcijo v Idinthakaraiu in sosednjih vaseh. Nekateri protestniki so se odzvali na nasilje tako, da so v policiste metali pesek in kamenje. Med 11. in 12. septembrom je policija nadaljevala z napadi na protestnike v vsaj treh vaseh in iz kraja protesta prisilno izgnala vsaj 500 protestnikov. Ob tem je skrunila cerkev, zažgala čolne in motorna kolesa in oplenila njihovo premoženje.

Več kot 25 protestnikov, vključno štirje mladoletni, so bili aretirani in obtoženi upora in izgredov. 53 protestnikom grozi aretacija in obtožba upora, vključno glavnima voditeljema doktorju S.P. Udayakumarju in M. Pushparayanu. V primeru obsodbe jim grozi dosmrtni zapor.

Pozovite indijske oblasti naj:
Podpise, zbrane preko SOS SMS aktivizma, bomo poslali indijskemu predsedniku vlade in glavnemu ministru države Tamil Nadu.
Rusija: Izpustite Pussy Riot

Konec julija se je začelo sojenje trem članicam skupine Pussy Riot. Amnesty International meni, da gre za zapornice vesti in poziva k njihovi takojšnji in brezpogoji izpustitvi.

Ruske oblasti so tri članice ruske feministične punk skupine Pussy Riot priprle marca letos. Nadežda Tolokonnikova, Maria Alekhina in Ekaterina Samučevič, ki naj bi 21. februarja v eni izmed moskovskih katedral zamaskirane skupaj z drugimi članicami skupine izvajale protestno pesem z naslovom "Devica Marija, odreši nas Putina", so obtožene huliganstva na osnovi verskega sovraštva, grozi jim do sedem let zaporne kazni.

Konec julija je moskovsko mestno sodišče odločilo, da morajo priprte tri članice ostati v priporu še šest mesecev, do januarja prihodnje leto, čeprav je več kot 50 znanih oseb z moskovskega kulturnega in poslovnega sveta za izpustitev ponudilo varščino. Njihovi odvetniki so se na odločitev za podaljšanje pripora na osnovi resnosti zločina in begosumnosti že pritožili. Poleg tega je sodišče obtoženim dalo na voljo le malo časa za pripravo obrambe, odložilo je tudi presojo zahteve obrambe za mnenje dodatnih strokovnjakov o tem, ali so dejanja res spodbujala versko sovraštvo.

Skupina Pussy Riot je bila ustanovljena leta 2011, od takrat pa je izvedla že več javnih nastopov na moskovski alternativni sceni, pa tudi na Rdečem trgu in na strehah avtobusov. Med drugim s svojimi pesmimi izražajo nasprotovanje zatiranju svobode izražanja in zborovanja v Rusiji, nepoštenim političnim procesom in montiranim kriminalnim obtožbam proti opozicijskim aktivistom.

"Punkovska molitev", kot so poimenovale pesem, zaradi izvajanja katere so v priporu, je kritična do podpore, ki jo nekateri predstavniki pravoslavne cerkve izražajo predsedniku Vladimirju Putinu, in poziva Devico Marijo, naj postane feministka in prežene Putina.

Performans je bil del širših protestov proti Putinu pred nedavnimi predsedniškimi volitvami, kar naj bi, skupaj s proti-klerikalno vsebino, vplivalo na resnost obtožb. Ena izmed priprtih žensk je priznala vključenost v proteste in članstvo v skupini Pussy Riot, drugi dve pa zanikata sodelovanje pri protestu v katedrali Kristusa Odrešenika. Izvajalke pesmi so imele zakrite obraze. Protest je trajal le nekaj minut in je le minimalno zmotil tiste, ki so katedralo takrat uporabljali za verske namene.

Čeprav je predstavnik ortodoksne cerkve sprva pozval k milosti za protestnice, so kasneje nekateri predstavniki cerkve pozvali k strogi kazni in da se ženske kazensko preganja za spodbujanje sovraštva na podlagi veroizpovedi. Po navedbah so sorodniki priprtih prejeli anonimne grožnje s smrtjo.

Predstavnik za stike z javnostjo predsednika Putina je označil protest za prezira vreden in dejal, da bodo sledile 'vse potrebne posledice'. Toda nekateri predstavniki oblasti, vključno s pravosodnim ministrom, predstavnikom zgornjega doma ruskega parlamenta in vodjo predsedniškega sveta za človekove pravice, so se izrekli proti njihovemu zaporu.

Amnesty dojema priprte za zapornice vesti, pridržane zgolj zaradi mirnega izražanja svojega političnega prepričanja. Ruske oblasti morajo prepoznati, da je njihov protest zaščiten s svobodo izražanja, ki jo jamči mednarodno pravo človekovih pravic, zavreči obtožbe glede huliganstva ter jih takoj in brezpogojno izpustiti.
Podpise, zbrane preko SOS SMS aktivizma, bomo poslali uradu generalnega tožilca Ruske Federacije.
Demokratična republika Kongo: izginul opozocijski poslanec

27. junija je v prestolnici Demokratične republike Kongo izginil viden politični nasprotnik trenutne oblasti. Po poročanjih ga v osamitvi pridržujejo obveščevalne službe.

Diomi Ndongala je poslanec in predsednik politične stranke Démocratie Chrétienne (DC). 27. junija se je okoli pol dvanajstih dopoldne izpred hiše odpeljal z avtomobilom in se odpravil proti dogodku, ki ga je organizirala njegova stranka v katedrali Cathedral Notre Dame du Congo v Kinšasi. Na dogodku naj bi uradno podpisal Listino "la plateforme de la majorité présidentielle populaire", s katero bi ustanovili koalicijo z drugimi političnimi strankami. Do katedrali ni nikoli prišel in nihče, niti njegova družina, od takrat od njega ni slišala.

28. junija je vladni govornik oznanil, da je bil aretiran pomeben član opozicije, na podlagi obtožb posilstva. Istega dne je generalni tožilec izjavil, da je Diomi Ndongala, po tem, ko je bil proti njemu izdan nalog za aretacijo za posilstvo dveh mladoletnih oseb, pobegnil. Od te izjave naprej so kongoleške oblasti zanikale njegovo pridržanje.

Nedavno pridobljene informacije so razkrile, da ga v Kinšasi, v osami, pridržujejo obveščevalne službe. Po podatkih več virov je v slabem zdravstvenem stanju in je zaradi pomanjkanja hrane in nezdravljena njegove kronične bolezni, izgubil veliko teže.

Kljub pritožbi, njegova družina in odvetnik, niso prejeli odgovora od generalnega tožilca ali kongoleške vlade, kje se nahaja in v kakšnem zdravstvenem stanju je.

Pozovite kongoleške oblasti naj:
Podpise, zbrane preko SOS SMS aktivizma, bomo poslali predsedniku Demokratične republike Kongo in pravosodnemu ministru.
Nigerija: Tisoči prisilno izseljeni

27. junija so varnostne sile začele rušiti prebivališča prebivalcev Port Harcourta v Nigeriji. Po petih dneh rušenja so prisilno izselili na tisoče ljudi.

2. julija smo mreži SOS SMS poslali nujno akcijo za preprečitev prisilnih izselitev. Kasneje istega dne so bile prisilne izselitve žal že izvedene. Podpise zbrane pod to akcijo bomo vseeno poslali Nigerijskim oblastem, saj poleg preprečitve prisilnih izselitev zahtevamo tudi zagotovitev nadomestnih ustreznih bivališč prisilno izseljenim, plačilo odškodnin ter spoštovanje mednarodnega prava človekovih pravic.

Na obrežju Abonnema Wharf v Port Harcourtu so prisilno izselili na tisoče ljudi, ki so ostali brez strehe nad glavo in morajo sedaj spati zunaj na ulici, v avtomobilih ali v zavetiščih v bližnjih cerkvah. Grozi jim še nadaljnjo kršenje človekovih pravic.

Vlada zvezne države Rivers skupnosti ni sporočila razloga za rušenja, Komisar za urbani razvoj pa je Amnesty International povedal, da je bilo to potrebno za "zaščito prebivalcev". Rušenja naj bi preprečila nadaljnje boje med tolpami.

Veliko prebivalcev ni vedelo, da bodo njihovih domovi uničeni, dokler niso prišli buldožerji. Prav tako jim niso zagotovili nadomestnih prebivališč, niti možnosti, da bi pred rušenjem vzeli svoje osebne predmete. Ocenjujejo, da naj bi bilo prisilno izseljenih od 10.000 do 20.000 ljudi. Vlada pa naj bi načrtovala še nadaljnjo rušenje domov na obalnem območju.

Pozovite nigerijske oblasti naj:

zagotovijo začasna bivališča za ljudi, karerih domovi so bili porušeni in so trenutno brezdomci. Prav tako naj jim zagotovijo pomoč pri dostopu do hrane, vode, sanitarij in zdravstvenih uslug;

prebivalcem, ki so že bili izseljeni iz Abonnema Wharfa, zagotovijo ustrezno nadomestno nastanitev in odškodnino za njihovo izgubo in trpljenje;

sprejmejo moratorij za vse izselitve in rušenja v obalnem območju, sprejmejo ukrepe za preprečitev vseh nadaljnjih prisilnih izselitev ter zagotovijo, da so vse nadaljnje izselitve skladne z nacionalnim pravom ter regionalnimi ter mednarodnimi standardi;

naj izvedejo celostno in neodvisno preiskavo in presojo vloge varnostnih sil v procesu rušenja in zagotovijo, da policiji in vojakom ni ukazano sodelovanje v nezakonitih izselitvah.

Podpise, zbrane preko SOS SMS aktivizma, bomo poslali guvernerju države Rivers ter zveznemu ministru za zemljo, stanovanja in urbani razvoj.
Kitajska: zaradi prakticiranja Falun Gonga priprta in v nevarnosti mučenja

Junija smo pisali za Wang Xiaodonga in njegovo sestro Wang Junling, ki so ju priprli zaradi prakticiranja falun gonga. Grozi jima mučenje ter druge oblike nečloveškega ravnanja. Sta zapornika vesti, priprta samo zaradi miroljubnega izvajanja svoje pravice do svobode izražanja in združevanja.

Wang Xiaodonga so ga priprli 25. februarja zaradi njegove vere v duhovno skupino Falun Gong. Wang Junling, znano tudi pod imenom Wang Xiaomei, so priprli 26. maja v mestu Cangzhou, ki leži na severovzhodu province Hebei, ker si je prizadevala za izpustitev svojega brata, med drugim tudi s peticijo. Wang Junling je po priprtju brata zbrala podpise 300 družin iz njune domače vasi, Zhouguantun v Hebeiju, kar predstavlja skoraj vse družine v vasi. Vaščane so kasneje ustrahovali in zato so umaknili svojo podporo. Poleg tega je Wang Junling napisala odprto pismo in ga objavila na internetu. Kasneje so ji grozili in zato se je odločila, da se skrije. Peticija in pismo bi naj krožila po visokih vladnih krogih. Člani vaškega odbora iz Zhouguantuna so to peticijo označili kot pristno. Wang Junling so odvzeli prostost pred stavbo v Cangzhouu, kjer bi se naj bila skrivala. Pridržali so tudi Kang Lanying in Tan Jianyinga, za katera sumijo, da sta ji pri tem pomagala.

Wang Xiaodong je učitelj. Odkar so mu 25. februarja odvzeli prostost, je zaprt v mestnem popravnem domu v Botouu. Pri aretaciji je 40 policistov brez naloga vstopilo v njegov dom ter zaseglo njegov denar in drugo imetje. Obtožen je bil zaradi posedovanja CD-ja, na katerem so bile informacije o duhovnih praksah Falun Gonga. Družini je po številnih poskusih le uspelo najeti odvetnika.

Pozovite kitajske oblasti naj:
Podpise, zbrane preko SOS SMS aktivizma, bomo poslali kitajskemu predsedniku vlade.
Kamerun: v zaporu zaradi domnevne istospolne usmerjenosti

Maja smo pisali za Jean-Clauda Rogerja Mbedeja iz Kameruna, ki prestaja triletno zaporno kazen zaradi svoje domnevne istospolne usmerjenosti. Jean-Claude je zapornik vesti in bi moral biti nemudoma izpuščen. Deli kazenskega zakonika, ki kriminalizirajo istospolno usmerjenost, morajo biti odpravljeni.

Jean-Claude Roger Mbede je bil aprila 2011 obsojen na tri leta zapora zaradi istospolne usmerjenosti. Obravnavo njegove pritožbe so že nekajkrat prestavili, nazadnje sredi aprila 2012. Po prepričanju Amnesty International je Jean-Claude Mbede zapornik vesti, zaprt zgolj zaradi svoje domnevne spolne usmerjenosti. Vse obtožbe zoper njega bi morali zavreči in ga nemudoma izpustiti na prostost. Tudi ostale, pridržane zaradi dejanske ali domnevne spolne usmerjenosti ali spolne identitete, je treba brezpogojno izpustiti.

Mbedeja so 2. marca 2011 aretirali pripadniki varnostne službe ministra za obrambo, medtem ko se je sestal z znancem. 28. aprila ga je sodišče prve stopnje v prestolnici Yaoundé spoznalo krivega istospolne usmerjenosti in poskusov odnosov z istospolnim partnerjem ter ga obsodilo na tri leta zaporne kazni. Na razsodbo se je pritožil, saj je po zakonu lahko obtožen le tisti, ki se ga med kaznivim dejanjem zaloti, kar se v njegovem primeru ni zgodilo.

Od marca 2011 je bilo v Kamerunu zaradi domnevnih odnosov z istospolnim partnerjem aretiranih 13 ljudi. Vsi priporniki so pridržani v skladu z razdelkom 347a kamerunskega kazenskega zakonika, ki določa, da bo "vsak, ki ima spolna razmerja z osebo istega spola, kaznovan z zaporno kaznijo od šestih mesecev do petih let ter z globo od 20.000 do 200.000 CFA frankov" (okoli 35 do 350 ameriških dolarjev).

Zakoni, ki prepovedujejo istospolno usmerjenost, kršijo vrsto regionalnih in mednarodnih standardov varovanja o človekovih pravic.

Pozovite oblasti v Kamerunu naj:
Podpise, zbrane preko SOS SMS aktivizma, bomo poslali predsedniku Kameruna, Paulu Biyi, ministru za pravosodje, Laurentu Essu, in državnemu sekretarju, odgovornemu za zapore, Emmanuelu Ngafessonu.
Kuba: v zaporu zaradi poslušanja hip hopa

Aprila smo pisali za brata Lima Cruz, ki na Kubi prestajata zaporno kazen zaradi političnih prekrškov. Sta zapornika vesti, saj sta zaprta zaradi mirnoljubnega uresničevanja njune pravice do svobode izražanja.

Brata Antonio Michel Lima Cruz in Marcos Maiquel Lima Cruz sta v zaporu že od božiča 2010. Oba sta neodvisna novinarja in člana Sveta poročevalcev o človekovih pravicah na Kubi (Consejo de Relatores de Derechos Humanos de Cuba). Aretirali so ju, ko sta v svojem domu v Holguinu, na vzhodu otoka, skupaj z družino in prijatelji praznovala božič,. Na zabavi so predvajali pesmi neke kubanske hip hop skupine, ki v svojih besedilih kritizira pomanjkanje pravice do svobode izražanja v državi. Poleg tega so plesali pred hišo s kubansko zastavo v rokah. Kmalu po polnoči so tja prispeli policija in uradniki iz ministrstva za državno varnost, skupaj s približno štiridesetimi vladnimi podporniki. Policisti so vdrli v hišo in aretirali brata. Kasneje tistega dne se je policija vrnila in aretirala njune starše in nekaj prijateljev, ki so bili ob tistem času tudi tam. Starši in prijatelji so bili pridržani več dni, nato pa izpuščeni brez obtožbe.

Po sojenju maja 2011 je zaradi žalitve simbolov domovine in kršenja javnega reda Antonio Michel Lima Cruz prejel dve leti, Marcos Maiquel Lima Cruz pa 3 leta zaporne kazni. Amnesty International meni, da sta ti kazni politično motivirani, saj kaznujeta brata za njuno miroljubno uresničenje pravice do svobode izražanja in sta neprimerno visoki za kršitve, ki jima jih očitajo. Zato ju je organizacija proglasila za zapornika vesti in zahteva takojšnjo in nepogojno izpustitev.

Pozovite kubanske oblasti naj:

takoj izpustijo Antonia Michela Limo Cruz in Marcosa Maiquela Limo Cruz iz zapora, saj sta zapornika vesti, ki sta zaprta izključno zaradi tega, ker sta miroljubno uresničevala svojo pravico do svobode izražanja;

odstranijo protipravne omejitve pravice do svobodnega izražanja, mirnega zbiranja in združevanja na Kubi.

Podpise, zbrane preko SOS SMS aktivizma, bomo poslali predstavniku države in vlade Raulu Castru Ruzu in ministru za pravosodje.
Sirija: zagovorniki človekovih pravic še vedno pridržani

Marca smo pisali za sirske aktiviste, zaposlene v Sirskem centru za medije in svobodo govora, ki so pridržani od 16. februarja. Zaposleni v Sirskem centru za medije in svobodo govora ter obiskovalec centra, so bili od aretacije, 16. februarja, pridržani v osamitvi. Pridržani bi naj bili v prostorih letalskih varnostnih sil v Damasku, brez stika s svojimi družinami. Morda so v nevarnosti mučenja ali drugega slabega ravnanja.

16. februarja so uniformirani moški, ki naj bi bili pripadniki varnostnih letalskih sil, izvedli racijo v Sirskem centru za medije in svobodo govora. Aretirali so direktorja centra, 13 zaposlenih in dva obiskovalca. Med 16 ljudmi, ki so bili aretirani, so do zdaj sedem žensk izpustili. Mazen Darwish, Hani al-Zitani, Abd al-Rahman Hamada, Hussein Gharir, Mansour al-Omari, Bassam al-Ahmed, Ayham Ghazoul, Joan Fersso, in obiskovalec centra, Shadi Yazbek, pa ostajajo pridržani, brez obtožbe ali sodnega postopka. Njihove družine z njimi nimajo nikakršnega stika, poleg tega ni znano ali imajo dostop do odvetnika.

Ob aretaciji vseh, ki so bili takrat v prostorih Centra, so vzeli prenosne računalnike, mobilne telephone in dokumente, ki naj bi vsebovali zaupne informacije povezane z delom Centra za medije in svobodo govora. Po informacijah ene od izpuščenih so vse odpeljali v prostore zračnih varnostnih sil v Damasku.

Razlogi za racijo v Centru ostajajo neznani. Amnesty International verjame, da so bili Mazen Darwish in njegovi kolegi tarča racije in pridržanja verjetno zaradi njihovega dela za človekove pravice. Obiskovalec Shadi Yazbek pa je bil verjetno aretiran samo zato, ker je bil v času aretacije v prostorih Centra.

Pozovite oblasti Sirije naj:

nemudoma in brezpogojno izpustijo deveterico, če so ti pridržani izključno zaradi svojih mirnih aktivnosti za ali v povezavi s Sirskim centrom za medije in svobodo govora. Če niso, jim mora biti sojeno v skladu z mednarodnimi strandardi poštenega sojenja;

zagotovijo, da so pridržani varovani pred mučenjem in drugim slabim ravnanjem, jim zagotovijo stike z družino in odvetnikom, ki si ga sami izberejo, ter jim nudijo vso potrebno zdravstveno oskrbo.

Podpise, zbrane preko SOS SMS aktivizma, bomo poslali sirskemu predsedniku Basharju al- Asadu ter ministru za zunanje zadeve.
Maldivi: aretiran aktivist za versko strpnost

Januarja 2012 smo pisali za aktivista iz Maldivov, ki je organiziral miren protest za versko strpnost in bil po pozivu islamske stranke aretiran.

Ismail 'Khilath' Rasheed je 10. decembra, na mednarodni dan človekovih pravic, organiziral "tih" protest za versko strpnost na Maldivih. Protesta se je v prestolnici Malé skupaj z njim udeležilo 30 protestnikov. Med mirnim protestom je perotestnike napadlo 10 moških. Ismaila 'Khilatha' Rasheeda so zadeli s kamni in zaradi počene lobanje je moral v bolnišnico.

14. decembra ga je aretirala policija, ker naj bi ga želela zaslišati o njegovem sodelovanju v protestu kajti "pozivanje k vsemu kar je v nasprotju z Ustavo je nezakonito". Aretirali in pridržali so ga po tem, ko je opozicijska stranka Adhaalath, ki zagovarja islamsko šeriatsko pravo, pisala policiji in zahtevala naj zaradi organizacije "tihega"protesta ukrepajo proti Ismailu.

Po ustavi Maldivov iz leta 2008 je Islam edina vera, ki jo lahko državjani izvajajo. Ismail 'Khilath' Rasheed trdi, da je musliman sufijskega reda in da ima pravico izvajati svojo vero v miru in brez diskriminacije.

Amnesty International meni, da je Ismail 'Khilath' Rasheed zapornik vesti, ki je pridržan izključno zaradi nenasilnega izvajanja svoje pravice do svobode izražanja. Njegovo pridržanje krši mednarodne pogodbe, ki določajo svobodo izražanja in mirnega združevanja, vključno z Mednarodnim partom o državljanski in političnih pravicah, katerega država pogodbenica so tudi Maldivi.

Pozovite oblasti Maldivov naj:

takoj in brezpogojno izpustijo Ismaila 'Khilatha' Rasheeda, ki je zapornik vesti;

mu zagotovijo odškodnino za nezakonito pridržanje ter varnost.

Podpise, zbrane preko SOS SMS aktivizma, bomo poslali predsedniku Maldivov in predsedniku vrhovega sodišča Maldivov.
Mjanmar: politični zaporniki v nevarnosti slabega ravnanja

Skupini političnih zapornikov naj bi med gladovno stavko v zaporu Insein v Mjanmaru odrekali vodo in jih zaprli v "pasje" celice.

15 političnih zapornikov, ki pričeli gladovno stavkati 26. oktobra, je stavko končalo 7. novembra, brez da bi dosegli, kar so želeli. Zadnje informacije kažejo, da so nekaterim med gladovno stavko pazniki vsaj določen čas odrekali vodo.

15 zapornikov je stavkalo, ker je v Mjanmaru znižanje zaporne kazni, ki je dovoljeno za storilce drugih kaznivih dejanj, praviloma zavrnjeno političnim zapornikom (ki so zaprti izključno zaradi svojih prepričanj). Prejeli smo poročila, da so med stavko nekaterim zapornikom za kazen odrekali vodo (s tem so jih tudi izpostavljali nevarnosti hitre smrti zaradi dehidracije).

8 od zapornikov naj bi bilo 29. oktobra za kazen premeščenih v "pasje" celice. Te celice so dolge približno 3 metre in široke 2 metra, nimajo oken, ponavadi so brez ustreznih sanitarij, brez postelje ali druge podlage za spanje. 1. novembra naj bi dva stavkajoča poslali v bolnišnico. Podatki o njunem zdravstvenem stanju niso dosegljivi. 10. novembra se je v zaporu pričela nova gladovna stavka, tokrat šestih političnih zapornikov, ki so v zaporniški bolnišnici. Ti zahtevajo boljšo zdravstveno oskrbo in enake možnosti za znižanje kazni, kot jih imajo "nepolitični" zaporniki.

Veliko političnih zapornikov v Mjanmaru se poslužuje gladovne stavke kot izraz protesta. V zaporih protestnike mučijo ali z njimi drugače okrutno, nečloveško in ponižujoče ravnajo.

Pozovite mjanmarskih oblasti naj:

* zagotovijo, da v zaporih stavkajočih ne bodo psihično in fizično zlorabljali,

* izvedejo neodvisno preiskavo poročil, da je bilo med 19. oktobrom in 7. novembrom osem stavkajočih zaprtih v "pasje" celice in da so številnim med stavko odrekali vodo, ter zagotovijo, da bodo odgovorni za to ravnanje kazensko preganjani.
Podpise, zbrane preko SOS SMS aktivizma, bomo poslali mjanmarskemu ministru za notranje zadeve in predsedniku mjanmarske komisije za človekove pravice.
Sirija: Walid Al-Bunni in njegov sin zaprta neznano kje in v nevarnosti mučenja

Znan sirski aktivist Walid al-Bunni in njegov 18-letni sin, Mu'ayad al-Bunni, sta od 6. avgusta zaprta neznano kje. Zaskrbljeni smo, da sta v nevarnosti mučenja in drugega slabega ravnanja.

Walida al-Bunnija in njegova dva sinova, Mu'ayada al-Bunnija in Iyada al-Bunnija, stara 18 in 19 let, je 6. avgusta aretirala skupina oboroženih moških, za katere menijo, da so pripadniki sirskih političnih varnostnih sil.

Medtem ko je bil Iyad al-Bunni kasneje izpuščen, ni nobenih informacij o tem, kje sta njegov oče in brat. Vir Amnesty International meni, da je možno, da sta pridržana v prostorih varnostnih sil v Damasku. Odvetnik družine je povedal, da se boji, da Mu'ayada mučijo, da bi s tem vplivali na očeta. Prav tako obstaja skrb, da je v nevarnosti mučenja in slabega ravnanja tudi Walid al-Bunni.

Amnesty International je bila obveščena, da se je Walid al-Bunni od 5. maja skrival. Takrat so namreč v njegovo stanovanje vdrli pripadniki varnostnih sili in napadli ženino lekarno. Pred tem so ga sirske oblasti zaradi aktivizma v podporo politični reformi priprle vsaj dvakrat, leta 2001 in 2007. Družinski odvetnik pravi, da Walid al-Bunni ni sodeloval v nobenem od zadnjih protestov, ki zahtevajo reformo in opustitev oblasti predsednika Basharja al-Assada.

Sirske oblasti niso povedale, zakaj sta bila Walid al-Buni in Mu'ayad al-Buni aretirana, ter niso razkrile nobenih informacij o njiju. Amnesty International meni, da je verjetno, da je bil Walid al-Bunni pridržani zgolj zaradi legitimnega izvrševanja svoje pravice do svobode izražanja in sodelovanja na mirnih protestih. Prav tako je verjetno, da je bil Mu'ayad al-Bunni pridržan izključno z namenom izvajanja pritiska na njegovega očeta. Če je temu tako, sta oba zapornika vesti in Amnesty International poziva k njuni takojšnji in brezpogojni izpustitvi.
Podpise, zbrane preko SOS SMS aktivizma, bomo poslali sirskim oblastem.
Gvatemala: grožnje Normi Cruz in zagovornikom človekovih pravic

Normi Cruz, zagovornici pravic žensk, v Gvatemali zaradi njenega dela, že tri leta grozijo s smrtjo. Gvatemalske oblasti pozivamo naj raziščejo grožnje in obsodijo odgovorne.

Norma Cruz v Gvatemali vodi organizacijo za pravice žensk Fundación Sobrevivientes (Fundacija preživelih). Zaradi njenega dela - dokumentiranja primerov nasilja nad ženskami in boja za pravice - je od leta 2008 prejela številne grožnje, ki ji pretijo s smrtjo, če ne bo prenehala delati na teh primerih.

Norma Cruz in organizacija, ki jo vodi, nudi ženskam, ki so doživele nasilje, široko paleto storitev. Vzpostavili so krizni center za žrtve spolnega nasilja in nudijo podporo tistim, ki so dovolj pogumne, da se po sodni poti borijo za kaznovanje odgovornih. Norma Cruz se bori tudi za pravičnost za sorodnike umorjenih žensk. V Gvatemali se je število ubitih žensk v zadnjem desetletju opazno povečalo in država v glavnem ni uspela zagotoviti učinkovite zaščite ogroženih, v veliki večini primerov nihče ni obsojen, veliko tožilcev pa je nagnjenih k temu, da za nasilje krivijo žrtev.

Od maja 2009 je Norma Cruz prejela na ducate groženj povezanih s pravno pomočjo, ki jo je Fundacija nudila v primeru neke posiljene deklice.

30. avgusta 2010 je na primer prejela grožnjo s smrtjo preko mobilnega telefona. Moški je pustil sporočilo na odzivniku, v katerem je zagrozil, da ji bo dostavljena glava njene hčerke. Grožnje so bile usmerjene tudi na Fundacijo preživelih. Moški je dejal: "Ob polnoči bo Fundacija razstreljena na koščke."

Vsako leto je v Gvatemali prijavljenih veliko napadov na zagovornike človekovih pravic. Mnogim grozijo s smrtjo ali jih kako drugače ustrahujejo, da bi jim tako preprečili opravljanje njihovega legitimnega dela, drugi so ubiti. V večini primerov za taka dejanja nihče ne odgovarja. Julija letos, je bil za grožnje Normi Cruz, ki jih je prejela leta 2009, končno obsojena ena oseba.

V Amnesty International pozivamo Gvatemalske oblasti naj opravijo tudi učinkovito preiskavo drugih groženj in naj obsodijo odgovorne.
Podpise, zbrane preko SOS SMS aktivizma, bomo poslali oblastem Gvatemale.
Brazilija: staroselski skupnosti grozi izselitev

Petintridesetim družinam staroselcev Guarani-Kaiowá skupnosti Laranjeira Ñanderu grozi takojšnja izselitev z zemlje njihovih prednikov v brazilski zvezni državi Mato Grosso do Sul. Če jih bodo izselili, bodo prisiljeni živeti ob prometni avtocesti na robu bližnjega mesta, brez dostopa do tekoče vode ali obdelovalne zemlje.

Lokalni sodnik je 21. septembra odredil izselitev 120 ljudi iz skupnosti Laranjeira Ñanderu, ki trenutno živijo na gozdnem območju kmetije Santo Antônio da Nova Esperança v občini Rio Brilliante, 150 km južno od zvezne prestolnice Campo Grande.

Sodnik je odredil, da mora skupnost izseliti vladni organ, ki je zadolžen za staroselska ljudstva v Braziliji (FUNAI), in jih po predlogu Ministrstva za promet in infrastrukturo preseliti na območje ob prometni avtocesti. To območje je umazano, glasno, prašno in večkrat poplavlja, na njem pa ni dostopa do tekoče vode ali obdelovalnih površin. Funkcionarji iz FUNAI so se 26. septembra srečali s prebivalci in jim povedali, da se bodo poskusili boriti proti izselitvi, vendar so dve njihovi pritožbi že bili zavrnjeni.

Skupnost že od leta 2007 čaka, da območje, na katerem prebivajo, priznajo kot zemljo staroselcev Laranjeira Ñanderu, vendar je bil postopek zadržan zaradi sodnih težav, in ker antropološkim skupinam, ki ozemlje poskušajo določiti kot staroselsko, ni bilo zagotovljeno spremstvo zvezne policije. Zaradi dolgotrajnega boja za zemljiške pravice grozi skupnosti Laranjeira Ñanderu že tretja izselitev v treh letih in pol.

Skupnost je zemljo svojih prednikov prvič ponovno zasedla proti koncu leta 2007. Maja 2008 so jih izselili, vendar so se kmalu vrnili na območje. Po njihovi zadnji izselitvi septembra 2009 je lastnik zemlje požgal njihove hiše in osebno imetje. Skupnost Laranjeira Ñanderu je kasneje eno leto in osem mesecev živela v zasilnem taborišču, ki so ga postavili v drenažnem jarku ob zvezni avtocesti BR-163, nasproti zemlje staroselcev. Ves čas so bili podvrženi grožnjam lokalno najetih varnostnikov in niso imeli dostopa do osnovnih sanitarij, tekoče vode ali zdravstvene oskrbe. Zaradi del za razširitev avtoceste, ki so se maja 2011 približevala njihovemu taborišču, ter nezadovoljstva nad počasnim postopkom razmejitve ozemlja, se je skupnost ponovno naselila na zemljišče svojih prednikov.
Podpise, zbrane preko SOS SMS aktivizma, bomo poslali oblastem zvezne države Mato Grosso do Sul.

# data[].attributes.attachment_link.title
SOS SMS primeri- Amnesty International Slovenija

# data[].attributes.attachment_link.description
Mehika: Žrtev mučenja, Miriam Lopez iz Mehike, se bori za pravico Gospodinjo Miriam Isauro López Vargas sta februarja 2011, trenutek za tem, ko je svoje otroke odložila v šoli, zagrabila dva zamaskirana moška. Zvezala sta ji roke, ji prekrila oči in jo odpeljala v vojašnico v mesto Tijuana.

# data[].attributes.body
Pia Aličaić, 7.b

# data[].attributes.body
Sara Stefanija

# data[].attributes.body
Muhamed Bečirević

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Navalni je bil od februarja 2014 v hišnem priporu, ko je potekala preiskava proti njemu in njegovemu bratu zaradi obtožb o poneverbi več milijonov rubljev. Sodišče v Strasbourgu je presodilo, da je bil namen hišnega pripora, kot tudi drugih ukrepov, "omejiti njegove javne dejavnosti", poroča francoska tiskovna agencija AFP.

" Omejitve, vključno s tistimi glede komunikacij, so bile nesorazmerne z obtožbami, " so poudarili na sodišču ter ocenili, da je Moskva kršila evropsko konvencijo o človekovih pravicah, ko gre za pravico do svobode in varnosti ter svobodo izražanja. Moskvi so naložili, da mora Navalnemu plačati 20 tisoč evrov odškodnine in 2.665 evrov sodnih stroškov.

Rusija ponavlja kršenje človekovih pravic
Navalni je razsodbo pozdravil kot zmago, ki bo imela " pomemben vpliv na tiste v Rusiji, ki so ves čas izpostavljeni tovrstnemu brezzakonju". Navalni je zaradi lažne obtožbe o poneverbi skoraj 27 milijonov rubljev, ki naj bi jo izvedla z bratom Olegom, ko sta opravljala storitve dostave za podjetje Yves Rocher, skoraj vse leto 2014 preživel v hišnem priporu. Decembra istega leta je bil v zadevi obsojen na pogojno zaporno kazen, njegov brat Oleg pa na tri in pol leta zapora, ki jo je tudi prestal. Oba sta krivdo zanikala in trdila, da gre za politično motivirane obtožbe. ESČP je že leta 2017 presodilo, da je bila razsodba v tej zadevi neutemeljena, in odredilo, da mora Moskva bratoma plačati več deset tisoč evrov odškodnine.

Novembra lani pa je obsodilo Rusijo zaradi večkratnih aretacij Navalnega. Presodilo je, da je pri sedmih aretacijah med letoma 2012 in 2014 Moskva vodji opozicije kršila pravico do varnosti, poštenega sojenja in svobode združevanja. To je tako bila že tretja razsodba, v kateri je ESČP obsodil Rusijo zaradi kršitve človekovih pravic Navalnega, poroča STA. Do nje prihaja v času, ko je vse bolj vprašljivo, ali bo Rusija ostala članica Sveta Evrope, katere del je tudi sodišče v Strasbourgu.

C. Š.

# data[].attributes.attachment_link.title
Rusija znova obsojena pred ESČP zaradi kršitev človekovih pravic ruskemu disidentu Navalnemu | Nova24TV

# data[].attributes.attachment_link.description
Navalni je bil od februarja 2014 v hišnem priporu, ko je potekala preiskava proti njemu in njegovemu bratu zaradi obtožb o poneverbi več milijonov rubljev. Sodišče v Strasbourgu je presodilo, da je bil namen hišnega pripora, kot tudi drugih ukrepov, "omejiti njegove javne dejavnosti", poroča francoska tiskovna agencija AFP.

# data[].attributes.body
Nik Kozelj

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Eno bolj znanih književnih del o grozodejstvih Rdečih Kmerov je avtobiografski roman Najprej so ubili mojega očeta avtorice Loung Ung, ki je bila ob nastopu režima stara pet let, njena sedemčlanska družina pa je bila, tako kot druge, izgnana na polja. Starše in mlajšo sestro so ubili, starejša sestra je umrla v delovnem taborišču, preostali so preživeli. Po filmu je Angelina Jolie lani za Netflix posnela film z istim naslovom.

Dobršnemu delu predstavnikov Rdečih Kmerov se kaj hudega po padcu režima ni zgodilo, ampak so se le umaknili na podeželje, kjer so nekateri, resda manj avtoritarno, še vedno delovali. Pola Pota so na insceniranem procesu leta 1997 sicer spoznali za krivega, a so ga obsodili le na hišni pripor. Manj kot leto dni za tem je umrl, tako da svojci žrtev nikdar niso dobili pravega zadoščenja.

Beli cvetovi, ki se skoraj dotikajo zarjavelih kavljev na vislicah, na katerih so obešali zapornike in jih z glavo navzdol utapljali v vedrih človeških izločkov. Beli cvetovi, ki v vročem pomladnem vetru padajo na kamnite grobnice pred kompleksom petih stavb, v katerem je režim Rdečih Kmerov v letih med 1975 in 1979 mučil in ubil okoli 20.000 zapornikov.

S-21, kot se je imenoval zapor, je bil vzpostavljen v poslopju nekdanje srednje šole Chao Ponhea, zgrajene leta 1962, a zaprte že dobro desetletje pozneje, ko so se na oblast v Kambodži po državljanski vojni povzpeli Rdeči Kmeri, oboroženo krilo kamboške komunistične partije, in s svojo usmerjenostjo v agrarni socializem za državnega sovražnika številka ena razglasili "neuporabno" izobraževanje in akademike.

"Ne obstajajo diplome, razen diplom, ki se jih da vizualizirati. Če si želiš mature, si jo pojdi iskat v jezove ali prekope," se je glasil eden od udarnih kmerskih sloganov. Ali pa: "Študij ni pomemben. Pomembna sta delo in revolucija."

V skladu s tem so vse formalno izobraževanje prepovedali, šole in univerze preuredili v zapore, hleve in skladišča, meščane, ki niso imeli prav nobenega znanja o pridelovanju riža, pa odgnali na podeželje na delo na polja. Denar, zasebna lastnina in religija so bili ukinjeni, vzpostavljene so bile agrarne skupnosti.

Od bisera Azije do mestnega zapora
Če je bila prestolnica Phnom Penh dobršen del 20. stoletja znana kot biser Azije, kjer se je zbirala domača in tuja intelektualna elita, mesto pa je naglo raslo in se moderniziralo, se je Phnom Penh pod Rdečimi Kmeri in njihovim diktatorskim vodjem, marksistom Polom Potom, spremenil v orjaški urbani zapor za njegove prebivalce.

Režim, ki je prevzel oblast v državi po silovitem, v veliki meri tajnem ameriškem bombardiranju ciljev vietnamskih komunistov v Kambodži (1969 in 1970-1973), v katerem je bilo ubitih več 10.000 ljudi, je za 2,5-milijonsko mesto prekinil vso oskrbo, ujete prebivalce pa arbitrarno prijemal, jih vodil v zapore in jih brutalno mučil. Po zasedbi mesta 17. aprila 1975 so Kmeri evakuirali celotno mesto - le da evakuacija ni bila na varno, ampak na prisilno delo na polja in v smrt.

Nikomur ni bilo prizaneseno, še najmanj pa izobražencem, ki so jim v roke potisnili motiko, s katero so jih običajno čez čas tudi pokončali. Krogel naj bi bilo namreč za "ščurke" škoda.

"Rdeči Kmeri so metali bolnike iz bolnišnic kot smeti na ulice ... V petih letih vojne je bil to največji prikaz človeške mizerije, kar sem jih kdaj videl," je v svoji knjigi Reka časa: Sp omini iz Vietnama in Kambodže (1995) pisal britanski novinar John Swain.

Najbolj tajni zapor
S-21 je bil najbolj tajni od 196 zaporov, kolikor jih je bilo v državi, in hkrati glavni, kamor je režim zapiral vse: od vojakov in vladnega osebja prejšnjega režima generala Lona Nola (tega so podpirale ZDA) do akademikov, zdravnikov, učiteljev, študentov, inženirjev in duhovnikov. Ironično - vodja zapora, tovariš Duch, je bil sam pred tem učitelj, bil pa je tudi blizu Polu Potu. Za aretacijo je bilo včasih dovolj, če si nosil očala ali znal kak tuji jezik.

Pozneje so se jim po notranjih čistkah pridružili še pripadniki iz vrst Rdečih Kmerov, ki so jih zaradi zelo ohlapnih (beri: izmišljenih) obtožb izdaje, vohunjenja za Cio oz. KGB in sodelovanja s tujimi vladami v S-21 poslali skupaj s celotnimi družinami. Najpogosteje tarče ob aretaciji sploh niso vedele za obtožbe.

Grozljive razmere
Po prihodu v zapor so jih najprej fotografirali, nato pa so od njih zahtevali celotno biografijo, od otroštva do aretacije.

Potem so se morali sleči do spodnjega perila, nato pa so jih odvedli v celice - nekatere v večje, kjer so jih z verigami priklenili na železno okovje postelje, druge v manjše, komaj dva kvadratna metra velike luknje, kjer so bili priklenjeni na tla. Žimnic ali odej ni bilo, pogovarjanje s sojetniki je bilo strogo prepovedano.

Danes so celice videti točno tako kot takrat, le da vas na steni v vsaki celici pričaka še srhljiva, obledela fotografija trupla zapornika, čigar smrt so pazniki skrbno dokumentirali. Po dveh tretjinah obiska Tuol Slenga, po tretji stavbi z mučilnicami in celicami, panelom z mučilnim orodjem, mozaikom črno-belih fotografij v usodo vdanih obrazov in 32 avdiopostajami z nadrobnimi razlagami dogajanja v ne tako davni preteklosti, je vsaj malo empatičnemu obiskovalcu že pošteno slabo.

Brutalno kaznovanje
Dan se je za zapornike začel ob 4.30, ko so se morali sleči, da so jih pazniki pregledali. Preverili so tudi verige, da se ne bi razrahljale ali da niso zaporniki skrili kakega predmeta, s katerim bi lahko storili samomor - kar je nekaj obupancem v štirih letih v S-21 vseeno uspelo.

Dvakrat na dan so zapornikom odmerili štiri žlice kaše in vodene juhe, vsake štiri dni pa so jih "umili" tako, da so vanje usmerili cevi z vodo. Za vsak napačen korak ali dejanje so sledili brutalen tepež, elektrošoki ali mučenje z razbeljenim železom. Včasih so jih kaznovali tudi tako, da so jih silili jesti človeške iztrebke in piti urin.

Zaradi nečloveških življenjskih razmer so se v zaporu naglo širile kožne bolezni, uši, črevesne gliste in druga obolenja. Zdravniško osebje v zaporu ni bilo usposobljeno, zato so lahko zapornikom le za silo pokrpali rane po mučenju med zasliševanjem - kadar niso na njih izvajali medicinskih poizkusov, kot je bilo odstranjevanje notranjih organov brez anestetika.

Izhod v sili: priznanje
Mučenje je trajalo, dokler zapornik ni priznal izmišljenih obtožb, pri tem pa so uporabili vse od dušenja s plastično vrečko, nožev, puljenja nohtov do utapljanja ... Najbolj "težavne" zapornike so žive odrli. Po izsiljenem priznanju so zapornika takoj označili za usmrtitev, ga ubili in pokopali nedaleč od zapora.

Ko je po prvem letu dni začelo zmanjkovati prostora, so obsojence prepeljali na t. i. Polja smrti v Čoeung Eku, 15 kilometrov od Phnom Penha, in jih pokončali, pri čemer so si morali mnogi prej izkopati lastne grobove.

Ker so varčevali s strelivom, so usmrtitve potekale s strupom, kopji ali zašiljenimi bambusovimi palicami, v nekaterih primerih so mlajšim otrokom in dojenčkom glavo razbili ob drevesnih deblih. Obisk Polj smrti je danes za mnoge celo še bolj mučen kot obisk zapora, saj je tam na ogled na tisoče lobanj in kosti žrtev, odprti grobovi z otroškimi igračami in kosi oblačil ter drevesa, ki so bila usmrtitveno orožje za najmlajše.

Od 17.000 do 20.000 zapornikov, kolikor jih je bilo zaprtih v S-21 (večinoma so bili tam od dva do tri mesece, višji kmerski kadri dlje), se ve le za sedem ljudi, ki so preživeli, od tega so danes živi še trije, ki pravijo, da so preživeli izključno zaradi veščin, ki so se zdele njihovim ječarjem uporabne.

Nihče ni vedel?
Javnost za obstoj Tuol Slenga ni vedela, tujina pa niti za genocid ne - vsaj tako se branijo. Iz Kambodže je vseeno uspelo zbežati kar nekaj beguncev, a so njihove zgodbe imeli za laži, ameriško propagando, za poskuse očrnitve revolucije "borcev za svobodo", ki so državo osvobodili kapitalističnih vladarjev.

Edini zahodnjaki, ki so jim že proti koncu režima odobrili vstop v državo, so bili člani švedske prokomunistične delegacije, ki jo je Pol Pot velikodušno pogostil in ji razkazal, kako čudovito nova socialistična država " vseh enakih" deluje, Švedi pa niso niti za trenutek podvomili. Vse nasprotnike so označili za propagandne lažnivce.

Dva milijona žrtev
Tako se je vest o Tuol Slengu razširila šele leta 1979, po vdoru vietnamskih sil v državo, ko je Ho Van Taj, vietnamski vojni fotoreporter, s svojimi kolegi sledil smradu razpadajočih trupel vse do vrat zapora. Tuol Sleng se je kot muzej genocida in opomnik grozot odprl že takoj naslednje leto po padcu režima, leta 1980.

Istega leta je ameriški dopisnik iz Kambodže Sydney Schanberg objavil pretresljivo knjigo o dogajanju v Kambodži Smrt in življenje Ditha Prana, po kateri je bil leta 1984 v Hollywoodu posnet sloviti film Polja smrti.

V pičlih štirih letih, kolikor so bili Rdeči Kmeri na oblasti, je bilo v Kambodži ubitih do dva milijona ljudi, z njimi pa je bil iztrebljen tudi celotni višji in srednji, izobraženi sloj.

Eno bolj znanih književnih del o grozodejstvih Rdečih Kmerov je avtobiografski roman Najprej so ubili mojega očeta avtorice Loung Ung, ki je bila ob nastopu režima stara pet let, njena sedemčlanska družina pa je bila, tako kot druge, izgnana na polja. Starše in mlajšo sestro so ubili, starejša sestra je umrla v delovnem taborišču, preostali so preživeli. Po filmu je Angelina Jolie lani za Netflix posnela film z istim naslovom.

Dobršnemu delu predstavnikov Rdečih Kmerov se kaj hudega po padcu režima ni zgodilo, ampak so se le umaknili na podeželje, kjer so nekateri, resda manj avtoritarno, še vedno delovali. Pola Pota so na insceniranem procesu leta 1997 sicer spoznali za krivega, a so ga obsodili le na hišni pripor. Manj kot leto dni za tem je umrl, tako da svojci žrtev nikdar niso dobili pravega zadoščenja.

# data[].attributes.attachment_link.title
Tuol Sleng - kamboški zapor največjih grozodejstev človeštva

# data[].attributes.attachment_link.description
Beli cvetovi, ki se skoraj dotikajo zarjavelih kavljev na vislicah, na katerih so obešali zapornike in jih z glavo navzdol utapljali v vedrih človeških izločkov. Beli cvetovi, ki v vročem pomladnem vetru padajo na kamnite grobnice pred kompleksom petih stavb, v katerem je režim Rdečih Kmerov v letih med 1975 in 1979 mučil in ubil okoli 20.000 zapornikov.

# data[].attributes.body
Juš Žagar

# data[].attributes.attachment_link.title
Infodrom: Poroke otrok kršijo otrokove pravice

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=JllSYX9F65s
Aljaž FRANCA

# data[].attributes.body
Matevž Račič 7.b

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Raziskava organizacije Fair Trials je pokazala, da kršitve človekovih pravic sovpadajo z gospodarskimi razmerami v posameznih državah. Največ kršitev je v Vzhodni Evropi.

Neodvisna raziskava kazenskega pravosodja v Evropski uniji (EU), ki sta jo izvedla londonska nevladna organizacija Fair Trials International in mednarodno pravno podjetje Clifford Chance, je pokazala, da so med največjimi kršiteljicami človekovih pravic Grčija, Bolgarija, Poljska in Romunija. Te države so namreč tiste, v katerih sodišča ne zagotavljajo pravice, hkrati pa je njihovim državljanom največkrat kratena pravica do svobode in pravičnega sojenja, ugotavlja Evropsko sodišče za človekove pravice v Strasbourgu.

Omenjena raziskava je izpostavila še nekaj ključnih težav, zaradi katerih so države na vzhodu EU-ja tarče kritik, med njimi so tudi zamude pri sprožitvi sodnih procesov. V nekaterih evropskih državah lahko pripor pred začetkom sojenja traja tudi do štiri leta, ponekod pa dolžina pripora niti ni zakonsko določena. Poleg tega je raziskava opozorila tudi na dejstvo, da so razmere iz leta v leto slabše.

V Grčiji zaznali 108 kršitev Raziskava, ki obsega čas med letoma 2007 in 2012, je namreč pokazala, da je bilo leta 2007 37 kršitev pravice do pravičnega sojenja, medtem ko so leta 2011 zaznali kar 75 takšnih kršitev, kar je dvakrat več kot ob začetku raziskave. Pri tem je imela Grčija največje število kršitev, kar 108, med katerimi se jih največ nanaša na zamude pri sprožitvi sodnih procesov, zaradi česar je raziskava opozorila tudi na rastočo sodno korupcijo v Grčiji. Po številu kršitev ji sledi Bolgarija z 92 kršitvami, med njimi je največ kršitev zaradi zamud sodnih procesov. Poleg tega raziskava navaja, da je veliko tudi kršitev, pri katerih je pripornikom zanikana pravica do odvetnika.

Tudi Poljska si je s 67 kršitvami prislužila kritiko Evropskega sodišča za človekove pravice, saj obtoženim ne ponuja dovolj pravnega svetovanja, hkrati pa prelaga sodne procese v nedogled. Pri tem je sodišče opozorilo tudi na to, da je vse več ljudi priprtih zgolj zaradi rutine, poleg tega pa med preiskavo nimajo dostopa do sodnih spisov.

Najmanj kršitev v Veliki Britaniji, Italiji in Franciji Romunija ima "le" 49 kršitev, pri tem pa po raziskavi sodeč ne dopušča obtoženim, da izpodbijajo legalnost svojega pripora. V evropskem pravu namreč velja načelo, da je nekdo nedolžen, dokler mu tega ne dokažejo, vendar je v Romuniji ravno nasprotno. Med državami z najmanj kršitvami so se znašle Velika Britanija, Italija in Francija.

Vzorec pravnih težav pa sledi gospodarskim razmeram v posameznih državah, saj revnejše države EU-ja niso sposobne zagotoviti pravičnega sojenja, sploh pa ne njegova točnega začetka. "Pravice obtoženih so kršene na policijskih postajah, v sodnih dvoranah in zaporih po vsej Evropi. V EU-ju, ki temelji na načelu pravne države in spoštovanju osnovnih človekovih pravic, takšnih kršitev ne smemo več dopustiti," je povedal direktor organizacije Fair Trials International Jago Russell, ki je pri tem povedal še, da ima pri tem EU ključno vlogo, saj je odgovorna za dvigovanje standardov, ki se nanašajo na kazensko pravosodje.

Fair Trials International EU poziva k oblikovanju skupnega evropskega standarda, ki bo določal, koliko časa sme posameznik preživeti v priporu, preden stopi pred sodišče.

# data[].attributes.attachment_link.title
Največ kršitev človekovih pravic v vzhodnoevropskih državah

# data[].attributes.attachment_link.description
Raziskava organizacije Fair Trials je pokazala, da kršitve človekovih pravic sovpadajo z gospodarskimi razmerami v posameznih državah. Največ kršitev je v Vzhodni Evropi. Neodvisna raziskava kazenskega pravosodja v Evropski uniji (EU), ki sta jo izvedla londonska nevladna organizacija Fair Trials International in mednarodno pravno podjetje Clifford Chance, je pokazala, da so med največjimi kršiteljicami človekovih pravic Grčija, Bolgarija, Poljska in Romunija.

# data[].attributes.body
Žan Luka Krnc

# data[].attributes.body
leja bašnec

# data[].attributes.body
Zarja M.

# data[].attributes.attachment_link.title
Infodrom: Sirski otroci namesto v šolo na delo na polju

# data[].attributes.body
Ana Vovk, 7.b

# data[].attributes.attachment_link.title
[Video Zanimivosti] 18.10.2016 Nova24TV: V Egiptu na veliko kršijo Človekove pravice

# data[].attributes.body
Katja Anzeljc

# data[].attributes.body
Tisa Bogme 7.B

# data[].attributes.attachment_link.title
UN Human Rights report on the Philippines

# data[].attributes.body
Lina Sedevčič Hostnik

# data[].attributes.body
Jan Petrič

# data[].attributes.attachment_link.title
This is what we die for: Child labour in the DRC cobalt mines

# data[].attributes.body
Manja Vršič

# data[].attributes.body
Manja Vršič

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Slovenija je evropsko konvencijo za človekove pravice kršila 148-krat na milijon prebivalcev. To je 70-krat več kot Nemčija ali Španija. Razlog so večinoma sodni zaostanki, a zagovorniki človekovih pravic opozarjajo, da sistematičnega varovanja pravic v Sloveniji sploh ni.

19. avgust 2015 00:03

Predviden čas branja: 5 min

Predviden čas branja: 5 min

Slovenija se je med vsemi članicami Sveta Evrope znašla na neslavnem prvem mestu. Po statistiki evropskega sodišča za človekove pravice (ESČP), ki deluje pri Svetu Evrope, namreč povzroči največ kršitev človekovih pravic na prebivalca. S 148 kršitvami evropske konvencije o človekovih pravicah na milijon prebivalcev je proporcionalno dosegla približno petdeset odstotkov več kršitev kot Malta in kar dvakrat več kot Bolgarija, Moldavija ali Grčija. Skupno je bila Slovenija doslej v Strasbourgu obsojena že 304-krat.

Velikost je pomembna

Velikost države, sodeč po statističnih podatkih, precej vpliva na to razmerje - manjše države hitreje povzročijo relativno več kršitev, saj v večjih državah število oblastnih organov ne narašča sorazmerno s številom prebivalstva. Vendar po drugi strani statistika, ki jo je na podlagi podatkov Sveta Evrope zbrala britanska organizacija RightsInfo, kaže, da imajo lahko tudi majhne države, denimo Islandija in Luksemburg, malo kršitev na prebivalca. Preračunano: Luksemburg "doseže" 52, Islandija pa manj kot dvajset kršitev na milijon prebivalcev.

Med državami z manj kot petimi kršitvami na milijon prebivalcev so Združeno kraljestvo, Irska, Danska ter Nemčija in Španija, ki sta povzročili le dve kršitvi na milijon prebivalcev.

Poznavalci poudarjajo, da velik del slovenskih kršitev predstavljajo obsodbe zaradi nerazumno dolgega sojenja na domačih sodiščih (sodni zaostanki) ter kršenja pravice do učinkovitega pravnega sredstva, torej nesposobnosti države, da bi svojim prebivalcem zagotovila učinkovito pravno varstvo.

"Vendar je k temu treba prišteti še vse druge primere - mučenje, nečloveško ravnanje policije, težave z rejništvom otrok in seveda izbris," poudarja direktorica Mirovnega inštituta Neža Kogovšek Šalamon. "Težave so sistemske. Visoko število kršitev na milijon prebivalcev še ne pomeni, da je Slovenija na področju varovanja in kršitev človekovih pravic najslabša država v Svetu Evrope," priznava Kogovšek-Šalamonova. V Svet Evrope je včlanjenih sedeminštirideset držav, med njimi tudi hude kršiteljice, kot so Rusija, Ukrajina, Turčija, Azerbajdžan. Tam ljudje zaradi kršitev človekovih pravic, ki jih povzroči država, umirajo v večjem številu kot v Sloveniji, ki kot svoj največji zločin zoper zdravje in življenje ljudi beleži izbris, zaradi katerega je posledično nekaj oseb tudi izgubilo življenje. "Ampak če v slovenskih zaporih ljudi ne mučijo, to še ne pomeni, da problemov nimamo," opozarja Kogovšek-Šalamonova. "Problem Slovenije je predvsem v tem, da pristop do človekovih pravic ni celosten. Nobeno ministrstvo ni pristojno za človekove pravice in država nima vzpostavljenega preventivnega mehanizma za varovanje človekovih pravic, ki bi ustrezal mednarodnim načelom."

Sistema ni, kršitve se kopičijo

Evropska komisija je zaradi kršitve več direktiv o načelu enakega obravnavanja in enakih možnosti proti Sloveniji že uvedla predsodni postopek. Slovenija namreč z neurejenostjo področja človekovih pravic - država denimo sploh nima poenotenega nadzora nad tem, koliko kršitev se dogaja pod njenim okriljem, zato uradno o kršitvah tudi ne more poročati mednarodnim nadzornikom - krši evropsko zakonodajo. Če varovanja človekovih pravic ne bo sistematično uredila, bo komisija Slovenijo prijavila tudi sodišču evropskih skupnosti. Na koncu lahko kazen za državo naraste tudi do milijona evrov in pol.

"Podatek o razmerju med kršitvami in številom prebivalcev v Sloveniji je skrb vzbujajoč," je v nasprotju z nekaterimi slovenskimi institucijami, tudi Varuhom človekovih pravic, jasen Blaž Kovač iz Amnesty International Slovenije (AIS). "Upamo, da bo ta statistika, ki državi zagotovo ni v ponos, prispevala k čim hitrejšemu ukrepanju. Sloveniji manjka spremljanje kršitev človekovih pravic na sistemski ravni." Slovenijo k vzpostavitvi sistematičnega (samo)nadzora zavezujejo "pariška načela", ki jih je država sama podpisala, a jih že vrsto let ignorira. AIS kot očiten primer nesistematičnega pristopa do človekovih pravic izpostavlja tudi položaj Romov na Dolenjskem. Ti so zaradi omejevanja dostopa do pitne vode zoper Slovenijo že vložili (novo) tožbo pred ESČP. Sodeč po podobnih mednarodnih primerih bo Slovenija tudi tega izgubila. "Država bi s sistematičnim varovanjem pravic ljudem omogočila, da se jim ne bi bilo treba dolga leta bojevati za pravico v Strasbourgu," pravi Kovač. "V vmesnem času namreč večinoma še naprej trpijo zaradi kršitev, poleg duševnega trpljenja pa so prikrajšani tudi materialno." Ko iz Strasbourga pride kazen, je zaradi nakopičenih kršitev za državo precej dražja.

Države z najvišjim in najnižjim številom

kršitev človekovih pravic na milijon prebivalcev

ministrstvo za zunanje zadeve

Desetletje, v katerem se je država pridružila evropski konvenciji

Države z najvišjim številom kršitev na milijon prebivalcev

Države z najnižjim številom kršitev na milijon prebivalcev

Slovenija se je med vsemi članicami Sveta Evrope znašla na neslavnem prvem mestu. Po statistiki evropskega sodišča za človekove pravice (ESČP), ki deluje pri Svetu Evrope, namreč povzroči največ kršitev človekovih pravic na prebivalca. S 148 kršitvami evropske konvencije o človekovih pravicah na milijon prebivalcev je proporcionalno dosegla približno petdeset odstotkov več kršitev kot Malta in kar dvakrat več kot Bolgarija, Moldavija ali Grčija. Skupno je bila Slovenija doslej v Strasbourgu obsojena že 304-krat.

Velikost je pomembna

Velikost države, sodeč po statističnih podatkih, precej vpliva na to razmerje - manjše države hitreje povzročijo relativno več kršitev, saj v večjih državah število oblastnih organov ne narašča sorazmerno s številom prebivalstva. Vendar po drugi strani statistika, ki jo je na podlagi podatkov Sveta Evrope zbrala britanska organizacija RightsInfo, kaže, da imajo lahko tudi majhne države, denimo Islandija in Luksemburg, malo kršitev na prebivalca. Preračunano: Luksemburg "doseže" 52, Islandija pa manj kot dvajset kršitev na milijon prebivalcev.

Med državami z manj kot petimi kršitvami na milijon prebivalcev so Združeno kraljestvo, Irska, Danska ter Nemčija in Španija, ki sta povzročili le dve kršitvi na milijon prebivalcev.

Poznavalci poudarjajo, da velik del slovenskih kršitev predstavljajo obsodbe zaradi nerazumno dolgega sojenja na domačih sodiščih (sodni zaostanki) ter kršenja pravice do učinkovitega pravnega sredstva, torej nesposobnosti države, da bi svojim prebivalcem zagotovila učinkovito pravno varstvo.

"Vendar je k temu treba prišteti še vse druge primere - mučenje, nečloveško ravnanje policije, težave z rejništvom otrok in seveda izbris," poudarja direktorica Mirovnega inštituta Neža Kogovšek Šalamon. "Težave so sistemske. Visoko število kršitev na milijon prebivalcev še ne pomeni, da je Slovenija na področju varovanja in kršitev človekovih pravic najslabša država v Svetu Evrope," priznava Kogovšek-Šalamonova. V Svet Evrope je včlanjenih sedeminštirideset držav, med njimi tudi hude kršiteljice, kot so Rusija, Ukrajina, Turčija, Azerbajdžan. Tam ljudje zaradi kršitev človekovih pravic, ki jih povzroči država, umirajo v večjem številu kot v Sloveniji, ki kot svoj največji zločin zoper zdravje in življenje ljudi beleži izbris, zaradi katerega je posledično nekaj oseb tudi izgubilo življenje. "Ampak če v slovenskih zaporih ljudi ne mučijo, to še ne pomeni, da problemov nimamo," opozarja Kogovšek-Šalamonova. "Problem Slovenije je predvsem v tem, da pristop do človekovih pravic ni celosten. Nobeno ministrstvo ni pristojno za človekove pravice in država nima vzpostavljenega preventivnega mehanizma za varovanje človekovih pravic, ki bi ustrezal mednarodnim načelom."

Sistema ni, kršitve se kopičijo

Evropska komisija je zaradi kršitve več direktiv o načelu enakega obravnavanja in enakih možnosti proti Sloveniji že uvedla predsodni postopek. Slovenija namreč z neurejenostjo področja človekovih pravic - država denimo sploh nima poenotenega nadzora nad tem, koliko kršitev se dogaja pod njenim okriljem, zato uradno o kršitvah tudi ne more poročati mednarodnim nadzornikom - krši evropsko zakonodajo. Če varovanja človekovih pravic ne bo sistematično uredila, bo komisija Slovenijo prijavila tudi sodišču evropskih skupnosti. Na koncu lahko kazen za državo naraste tudi do milijona evrov in pol.

"Podatek o razmerju med kršitvami in številom prebivalcev v Sloveniji je skrb vzbujajoč," je v nasprotju z nekaterimi slovenskimi institucijami, tudi Varuhom človekovih pravic, jasen Blaž Kovač iz Amnesty International Slovenije (AIS). "Upamo, da bo ta statistika, ki državi zagotovo ni v ponos, prispevala k čim hitrejšemu ukrepanju. Sloveniji manjka spremljanje kršitev človekovih pravic na sistemski ravni." Slovenijo k vzpostavitvi sistematičnega (samo)nadzora zavezujejo "pariška načela", ki jih je država sama podpisala, a jih že vrsto let ignorira. AIS kot očiten primer nesistematičnega pristopa do človekovih pravic izpostavlja tudi položaj Romov na Dolenjskem. Ti so zaradi omejevanja dostopa do pitne vode zoper Slovenijo že vložili (novo) tožbo pred ESČP. Sodeč po podobnih mednarodnih primerih bo Slovenija tudi tega izgubila. "Država bi s sistematičnim varovanjem pravic ljudem omogočila, da se jim ne bi bilo treba dolga leta bojevati za pravico v Strasbourgu," pravi Kovač. "V vmesnem času namreč večinoma še naprej trpijo zaradi kršitev, poleg duševnega trpljenja pa so prikrajšani tudi materialno." Ko iz Strasbourga pride kazen, je zaradi nakopičenih kršitev za državo precej dražja.

Berem intervju in pismo uglednega ustavnega pravnika dr. Ivana Kristana v Dnevniku in se sprašujem: se je gospod morda oddaljil od realnosti, jo je...

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
tekma države proti ljudem: slovenija v kršenju človekovih pravic dosega eno najvišjih mest

# data[].attributes.attachment_link.title
Tekma države proti ljudem: Slovenija v kršenju človekovih pravic dosega eno najvišjih mest

# data[].attributes.attachment_link.description
Slovenija je evropsko konvencijo za človekove pravice kršila 148-krat na milijon prebivalcev. To je 70-krat več kot Nemčija ali Španija. Razlog so večinoma sodni zaostanki, a zagovorniki človekovih pravic opozarjajo, da sistematičnega varovanja pravic v Sloveniji sploh ni. 19.