# data[].attributes.headline
''הגעתי לדגניה א''-נעמה 

# data[].attributes.subject
''הגעתי לדגניה א''-נעמה 

# data[].attributes.body
ברכה כהן 1.1.1947-31.1.1947

לאחר כחודש אחרי העלייה ארצה מקפריסין פיזרו אותם בארץ לכל מיני מקומות והפרידו בינה לבין בני דודה קרולינה ויצחק. למזלה היא עברה במסגרת עליית הנוער לקיבוץ דגניה א'. את בני-דודה שלחו למקום אחר, ולא היה לה קשר איתם במשך זמן רב. נפל בחלקה מזל גדול להישלח לקיבוץ דגניה א', אחד הקיבוצים הטובים, במיוחד לבני נוער. בקיבוץ קלטה אותה קבוצה של צעירים שבאו חצי שנה לפני מרומניה, ומיד קיבלו אותה אליהם בחום.

הם לא היו היחידים בין בני הנוער, הייתה קבוצה נוספת. קראו להם ילדי טהרן, יתומים שהוברחו מפולין דרך איראן. הם היו בני 11-12 והגיעו שנה לפניהם. מאוחר יותר הם התקבלו לחברות בדגניה. בארץ המצב היה רע. היה מחסור קשה במצרכי מזון ובתעסוקה. אסור היה לעבור ממקום אחד למשנהו בעיר ובכפר. ארגוני המחתרת היהודיים התנקשו באנגלים ונלחמו נגד הכיבוש. האנגלים היו עורכים חיפושים אחר המתנקשים בדרכים ובאוטובוסים. הם חיפשו גם סליקים - מקומות מחבוא לנשק, ברוב הקיבוצים בארץ. המצב היה מחריף עוד יותר בימים שבהם תפסו לוחמי מחתרות שהשתתפו בפיצוץ משרדים ומתקנים בריטיים, והוציאו אותם להורג.
בחרתי בזיכרון הזה כי הסיפור הזה קרה פה, בארץ ישראל .
סיבה נוספת סבא שלי התחנך וגדל בקיבוץ ליד, בית זרע והסיפור של סבא שלי דומה לסיפור הזה.

# data[].attributes.attachment_link.title
תמונה של דגניה

# data[].attributes.headline
״מילדות לבגרות״- עדי עוז

# data[].attributes.subject
״מילדות לבגרות״- עדי עוז

# data[].attributes.body
01.01.1950- 31.13.1986 / עמוס נחום

הוא נולד בשנת 1950, בארץ ישראל במושב ''חצב'' שבדרום. הוריו סיפרו לו שבאו למושב בשנת 1949, ולא היה שם שום דבר, פרט לאוהלים. כל משפחה קיבלו אוהל וככה הם בעצם חיו. ההורים עלו מלוב, ומשם הועברו לאיטליה-רומא לתקופה של שנתיים שלושה, משם הגיעו לארץ ישראל באונייה.
המצב הכלכלי בבית היה מאוד קשה, הם חיו מהיד לפה. לאט לאט הם התגברו על כל המכשולים. מהמושב בדרום הם עברו לאור יהודה, וזאת בשל כמות גדולה של מסתננים ערבים מעזה, אשר היו גונבים, ולכן אבא שלו עזב את המושב, והם קנו דירה בעלת חדר אחד 5 נפשות: 3 אחים וזוג הורים. הוא היה הבן הבכור, ואבא שלו היה המפרנס היחידי בבית.
אחרי המעבר לנגבה, הוא למד עד כיתה ח' בבית ספר ''מכלל'', ובגלל המצב הכלכלי הקשה, לא סיים  12 שנות לימוד. אחרי 8 שנות לימוד, התחיל לעבוד, והתחיל ללמוד בתיכון ערב והיה לו ממש קשה, הוא רצה ללמוד מקצוע, על מנת לעבוד במוסך של ''סולל בונה'' ולכן למד מכונאות רכב.
בשנת 1968 התגייס לצבא, שירת בג'וליס, במקצוע שלו- מכונאות רכב בסדנא. השירות הצבאי לא השפיע על המצב הכלכלי בבית. אחרי חצי שנה של שירות בג'וליס, הועבר לסיני.
בגיל 28 עזב את בית הוריו. רכש דירה קטנה, ולאט לאט בעזרתו של אביו רכש בית גדול יותר, ושם חי והתחתן, זה היה בגיל 33. המשכורות בתקופה ההיא היו נמוכות מאוד. לא היה מספיק כסף לבילויים ולעיתים נעזר בהוריו כלכלית. עבר מעבודה לעבודה, עד שהתחיל להרוויח משכורות יותר סבירות. לאחריי נישואיו לאשתו, המשכורת שלה גם כן הייתה נמוכה, ומשם התחילו לעלות לאט לאט למעלה.
היו להם שני ילדים והיה להם מאוד קשה לגדל אותם. היו הרבה ריצות למעונות וגנים דבר שהצריך הוצאות גבוהות. הם חיו בצמצום מירבי. אחרי שהילדים גדלו קצת, הלך ללמוד הסמכה ללימודי מכונאות, במשך כ-4 שנים, שלוש פעמים בערב. היה עוזב את האישה עם שני ילדים, והיה הולך ישר אחרי העבודה לכיוון הלימודים. הוא קיבל את ההסמכה והמקצוע בגיל 35 לאחר הרבה שנים של קושי וחוסר אפשרות.
בחרתי את הזיכרון הזה כי היה נראה לי מאוד מעניין לקרוא את הסיפור שלו על מה עבר עליו ועל המשפחה שלו ואיך הוא הרגיש בכל הסיפור.

# data[].attributes.headline
"המסע ארצה" - איתי קירשנר

# data[].attributes.subject
"המסע ארצה" - איתי קירשנר

# data[].attributes.body
02.03.1936 - 26.02.1936 מנחם כנען
הכותב מדבר על המסע לארץ של יהודי שפרץ. נסיעתן הראשונה שהייתה ממשפרץ לוורשה ארכה כשלוש שעות. הם הגיעו אחרי חצות עייפים אל נמל קונסטנצה לחוף הים השחור. שני קווי הפלגה פולניים לארץ פעלו באותה עת. קו הפלגה אחד יצא מטריאסט שבאיטליה באנייה "פולוניה". ואילו מקונסטנצה שברומניה הייתה מפליגה בקביעות האוניה "קושצ'ושקו". היא נקראה ע"ש המצביא הפולני המהולל שיצא בשנת 1776 לאמריקה כדי לסייע במלחמת העצמאות נגד הבריטים. בסוף המאה חזר לפולין כדי להביס את הרוסים ושלט בפולין כדיקטטור נאור. באנייה זו אמורים היינו להפליג עד חופי הארץ. ליד כבש האנייה ישב על ספסל רחב מהרגיל, אדם ענק במיימדיו ובדק את הנוסעים העולים לאנייה. הדמות הזו נחרטה בזיכרון הילדות עד היום.

בחרתי בזיכרון זה כי רוב החוויות שלי באו מהים השחור ועניין אותי אם היה פרט היסטורי שקשור לישראל לגבי הים השחור.

# data[].attributes.headline
"העלייה לארץ"- איתי כהן

# data[].attributes.subject
"העלייה לארץ"- איתי כהן

# data[].attributes.body
31.08.1950 - 25.06.1950 ישראל כהן
הכותב מדבר על עלייתם לארץ אחרי המלחמה. הם נסעו מברשוב בסוף חודש יוני, 1950 ברכבת לבוקרשט ומשם לקונסטנטה. משם הם הפליגו לארץ. זו הייתה הפעם הראשונה שלו שראה ספינה וים. בן הדוד שלו הוא הראשון שהם ראו בארץ והוא קיבל אותם לשם. הוא הוביל אותם למחנה העולים ולאחר כמה שבועות העבירו אותם למחנה העולים בעתלית.
לא הייתה שם הגיינה והוא קיבל כאבי בטן חזקים. חשבו שהוא חלה בצהבת ולקחו אותו לחדר בחולים ומשם לבית החולים רמב"ם. אביו לא ידע שלקחו אותו לבית החולים ובאותו זמן לא היה אוטובוסים אז הוא רץ 10 קילומטר לשם ובדרך התעלף.
נתנו לאמא שלו מזרן שתוכל לישון לידו. מידי פעם הייתה האחות מורידה אותם לגינה, לשבת על ספסל ליד הצמחייה.

בחרתי בזיכרון זה כי הוא מאוד עניין אותי ולמדתי דברים חדשים על העליות שהיו ואיפה שמו את כל האנשים שעלו וזה היה סיפור שכיף היה לקרוא ולשמוע איך עבר עליו ועל משפחתו העלייה לארץ.

# data[].attributes.headline
"הבריחה מעתלית"-אמיר 

# data[].attributes.subject
"הבריחה מעתלית"-אמיר 

# data[].attributes.body
אסנת בלכמן, 01.10.1945
לוחמי הפלמ"ח פרצו לעתלית והוציאו אותם מחוץ לגדרות התיל, והם היו צריכים ללכת לקיבוץ בית אורן ברגל. הנעל של אסנת השתפשפה לה ברגל וכך נהיה לה פצע והיא בקושי יכלה ללכת. בחוסר ברירה אסנת הלכה יחפה לאורך השדה החרוש.החא טיפסה על הר הכרמל שהאנגליים בעקבותם ויצחק רבין שלח חייל שיעזור לה כי הוא ראה שהיא צולעת אבל היא לא הסכימה שהוא ירים אותה. בבוקר הם הגיעו לקיבוץ ובמקום לדאוג להם הם היו צריכים להיכנס למטבח לקלף תפוחי אדמה.

בחרתי בזיכרון זה משום שהכרתי את הסיפור על עתלית ורציתי לדעת איך עוד אנשים התמודדו עם זה.

# data[].attributes.attachment_link.title
לא מת על בטטה

# data[].attributes.headline
"יציאתי לחופשי"-ליאו

# data[].attributes.body
"יציאתי לחופשי"-ליאור
ברכה כהן, 31.05.1947
ברכה עלתה לארץ לקיבוץ דגניה את ולמדה שם עברית, בעקבות כך היא רצתה מאוד להשתייך לחברה הארץ ישראלית החדשה, שינתה את שמה מבאטריס לברכה ואת שם משפחתה לדרורית, כסמל יציאתה לחופשי.
בחרתי בזיכרון זה משום שהכותרת "יציאתי לחופשי" סיקרה אותי רבות ועניין אותי באיזה מובן זה נקרא יציאה לחופשי. בנוסף, בחרתי באישה שכתבה על עצמה כאות הזדהות עם נשים חזקות.
השאלות שעלו בי:
1. מאיפה היא יצאה לחופשי?
2.  מה הסיבה לעלייתה לארץ?
3. האם היא מקבלת את מחיקת הזהות הישנה וההגעה לזהות החדשה? בכל זאת, התרחקות מההורים, המשפחה, היא עצמה בעצם.

# data[].attributes.headline
"חילוץ רב חובל שיכור" -דניאל

# data[].attributes.subject
"חילוץ רב חובל שיכור" -דניאל

# data[].attributes.body
מייק אדלר, 01.06.1972
הסיפור הזה מתקיים באיזור אילת ומספר על  אנייה אתיופית הנמצאת צפונה למצרי טיראן שאיבדה את מנועה, ,נסחפת לעבר הסלעים וספינה הנקראת "בת ים" יוצאת להציל אותה.

אני בחרתי את הזיכרון הזה יותר מעניין אותי לשמוע על דברים מסוג כזה מאשר על סתם סיפורים בלי מתח. גם לא ציפיתי שבאזור הזה יכול לקרות משהו כזה מעניין. זה מאלה לי שאלות לגבי מקרים כאלה כמו "באיזה ספינה צריך להשתמש?", "איזה כישורים צריך בשביל להתמודד עם מצב כזה?" ו"איזה עזרה שולחים עם קורה מצב כזה באיזור רחוק מציווליזציה?"

# data[].attributes.headline
"פרשת הרופאים" - אריאל

# data[].attributes.subject
"פרשת הרופאים" - אריאל

# data[].attributes.body
אדה אורליאנסקי, 05.03.1953
פרשת הרופאים היא פרשה מפורסמת מברית המועצות לשעבר (רוסיה הקומוניסטית). בפרשה האשימו רופאים במוות של מטופלים, כששמות הרופאים פורסמו בעיתון התגלה שכל הרופאים האשמים הם יהודים.

לנינגרד / סנט פטרסורג היא העיר שאבא שלי גדל בה, זה גורם לי לחשוב איך המקרה הזה השפיע עליו או על ההורים שלו, האם הם פחדו שידעו שהם יהודים? ושיקשרו אותם לרופאים היהודים. האם הם אמרו בקול רם שהם לא מאמינים להאשמות? או שהם ניסו להמנע מלדבר על הנושא הזה?