# data[].attributes.headline
Робоча картка до уроку

# data[].attributes.subject
Робоча картка до уроку

# data[].attributes.headline
Робоча картка

# data[].attributes.body
Робоча картка

# data[].attributes.headline
Попрацюйте з QR-кода

# data[].attributes.body
Попрацюйте з QR-кодами

# data[].attributes.body
Інфографіка

# data[].attributes.headline
Випишіть з хмарки тегів риси характеру Шарика та Шарикова, дайте характеристику образів.

# data[].attributes.subject
Випишіть з хмарки тегів риси характеру Шарика та Шарикова, дайте характеристику образів.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Татьяна Сологуб

# data[].attributes.attachment_link.title
Етапи перетворення Шарика в Шарикова і етапи становлення Шарикова (М.Булгаков 

# data[].attributes.headline
Вгадай героя повісті

# data[].attributes.body
Вгадай героя повісті

# data[].attributes.attachment_link.title
Вгадай героя повісті М.Булгакова "Собаче серце"

# data[].attributes.headline
Перевірте, як ви зна

# data[].attributes.body
Перевірте, як ви знаєте зміст повісті

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Татьяна Сологуб

# data[].attributes.attachment_link.title
Послідовність подій в повісті М.Булгакова «Собаче серце» (9 клас)

# data[].attributes.headline
Матеріали до вивченн

# data[].attributes.body
Матеріали до вивчення повісті

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Анкета повісті М.Булгакова "Собаче серце"

1. Рік публікації: 1968

2. Автор: Михайло Булгаков

4.Головні герої: професор Пилип Пилипович Преображенський, його помічник і асистент доктор Іван Арнольдович Борменталь, пес Шарик, він же Поліграф Поліграфович Шаріков.

5. Другорядні персонажі: голова будинкового комітету Швондер, кухарка і домробітниця, двірник.

Зав'язка повісті - професор знаходить на вулиці бездомного пса і приводить його до себе додому.

Кульмінаційних моментів кілька:

операція з пересадки Шарику людських залоз;

поява в квартирі професора представників домкома;

професору приносять донос Шарикова, і професор з доктором вирішуються на операцію по перетворенню Поліграфа знову в "наймилішого пса"

Але кульмінацією можна вважати будь-який момент, коли Шариков здійснює свою чергову витівку - піймання кота у ванній або погрози професору із застосуванням зброї.

Розв'язка - це останній візит Швондера в супроводі працівників міліції в квартиру професора.

Епілог - в квартирі Преображенського відновився спокій. Все залишилося на колишніх місцях - професор займається своїми справами, пес Шарик задоволений своїм собачим щастям.

7. Сюжет цієї повісті був цілком вигаданий письменником. У 20-ті роки минулого століття деякі вчені ставили практичні досліди, як на тварин, так і на людях, подібні до тих операцій, які проводив професор Преображенський.

8. Тема твору - це неймовірний експеримент, який закінчується перетворенням собаки в людину, а також наслідки, до яких це призвело. Використовуючи гротеск, автор вводить в звичайну міську дійсність елементи фантастики. Дія повісті починається з того, що професор.

питання втручання в закони природи;

питання взаємин інтелігенції і народу в післяреволюційний час;

засудження бюрократизму і безкультур'я;

засудження безграмотності, невігластва і дурості.

В якому році була написана повість? (1925 рік)

Якими словами вона починається? (У-у-у-у-у-гу-гу-гуу!)

Згадайте рядки улюбленого романсу професора Преображенського.

("От Севильи до Гренады...", "К берегам священным Нила...")

# data[].attributes.attachment_link.title
До вивчення повісті М. Булгакова "Собаче серце"

# data[].attributes.attachment_link.description
Робота містить анкету повісті М.Булгакова "Собаче серце" ( тема , ідея, жанр, особливості композиції, головні та другорядні герої, проблематика, художні засоби) та літературний диктант ( дванадцять запитань з відповідями) за змістом повісті.. Інші методичні матеріали на урок Зарубіжна література скачати

# data[].attributes.headline
Характеристика герої

# data[].attributes.body
Характеристика героїв повісті

# data[].attributes.headline
Аналіз повісті "Соба

# data[].attributes.body
Аналіз повісті "Собаче серце"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Михайло Булгаков

Собаче серце

Подається РОСІЙСЬКОЮ мовою через відсутність українського перекладу

Михаил Булгаков

СОБАЧЬЕ СЕРДЦЕ

Чудовищная история

1

У-у-у-у-у-у-гу-гу-гугу-уу! О, гляньте на меня, я погибаю! Вьюга в подворотне ревет мне отходную, и я вою с нею. Пропал я, пропал! Нeгoдяй в грязном колпаке, повар в столовой нормального питания служащих Центрального совета народного хозяйства, плеснул кипятком и обварил мне левый бок. Какая гадина, а еще пролетарий! Господи Боже мой, как больно! До костей проело кипяточком. Я теперь вою, вою, вою, да разве воем поможешь?

Чем я ему помешал? Чем? Неужли же я обожру Совет народного хозяйства, если в помойке пороюсь? Жадная тварь. Вы гляньте когда-нибудь на его рожу: ведь он поперек себя шире! Вор с медной мордой. Ах, люди, люди! В полдень угостил меня колпак кипятком, а сейчас стемнело, часа четыре приблизительно пополудни, судя по тому, как луком пахнет из пожарной Пречистенской команды. Пожарные ужинают кашей, как вам известно. Но это последнее дело, вроде грибов. Знакомые псы с Пречистенки, впрочем, рассказывали, будто бы на Неглинном в ресторане "Бар" жрут дежурное блюдо - грибы соус пикан по три рубля семьдесят пять копеек порция. Это дело на любителя - все равно что калошу лизать... У-у-у-у...

Бок болит нестерпимо, и даль моей карьеры видна мне совершенно отчетливо: завтра появятся язвы, и, спрашивается, чем я их буду лечить? Летом можно смотаться в Сокольники, там есть особенная, очень хорошая трава, и, кроме того, нажрешься бесплатно колбасных головок, бумаги жирной набросают граждане, налижешься. И если бы не грымза какая-то, что поет на кругу при луне - "милая Аида" {1},- так что сердце падает, было бы отлично. А теперь куда же пойдешь? Не били вас сапогом? Били. Кирпичом по ребрам получали? Кушано достаточно. Все испытал, с судьбою своею мирюсь и если плачу сейчас, то только от физической боли и от голода, потому что дух мой еще не угас... Живуч собачий дух.

Но вот тело мое - изломанное, битое, надругались над ним люди достаточно. Ведь главное что: как врезал он кипяточком, под шерсть проело, и защиты, стало быть, для левого бока нет никакой. Я очень легко могу получить воспаление легких, а получив его, я, граждане, подохну с голоду. С воспалением легких полагается лежать на парадном ходе под лестницей, а кто же вместо меня, лежащего холостого пса, будет бегать по сорным ящикам в поисках питания? Прохватит легкое, поползу я на животе, ослабею, и любой спец пришибет меня палкой насмерть. И дворники с бляхами ухватят меня за ноги и выкинут на телегу...

Дворники из всех пролетариев самая гнусная мpa*ь. Человечьи очистки - самая низшая категория. Повар попадается разный. Например, покойный Влас с Пречистенки. Скольким он жизнь спас! Потому что самое главное во время болезни перехватить кус. И вот, бывало, говорят старые псы, махнет Влас кость, а на ней с осьмушку мяса. Царство ему небесное за то, что был настоящая личность, барский повар графов Толстых, а не из Совета нормального питания. Что они там вытворяют в нормальном питании, уму собачьему непостижимо! Ведь они же, мерзавцы, из вонючей солонины щи варят, а те, бедняги, ничего и не знают! Бегут, жрут, лакают!

Иная машинисточка получает по девятому разряду четыре с половиной червонца, ну, правда, любовник ей фильдеперсовые чулочки подарит. Да ведь сколько за этот фильдеперс ей издевательств надо вынести! Прибежит машинисточка, ведь за четыре с половиной червонца в "Бар" не пойдешь! Ей и на кинематограф не хватает, а кинематограф у женщин единственное утешение в жизни. Дрожит, морщится, а лопает. Подумать только - сорок копеек из двух блюд, а они, оба эти блюда, и пятиалтынного не стоят, потому что остальные двадцать пять копеек заведующий хозяйством уворовал. А ей разве такой стол нужен? У нее и верхушка правого легкого не в порядке, и женская болезнь, на службе с нее вычли, тухлятиной в столовке накормили, вон она, вон она!! Бежит в подворотню в любовниковых чулках. Ноги холодные, в живот дует, потому что шерсть на ней вроде моей, а штаны она носит холодные, так, кружевная видимость. Рвань для любовника. Надень-ка она фланелевые, попробуй. Он и заорет:

- До чего ты неизящна! Надоела мне моя Матрена, намучился я с фланелевыми штанами, теперь пришло мое времечко. Я теперь председатель, и сколько ни накраду - все, все на женское тело, на раковые шейки, на "Абрау-Дюрсо"! Потому что наголодался в молодости достаточно, будет с меня, а загробной жизни не существует.

Жаль мне ее, жаль. Но самого себя мне еще больше жаль. Не из эгоизма говорю, о нет, а потому, что действительно мы в неравных условиях. Ей-то хоть дома тепло, ну, а мне, а мне! Куда пойду? Битый, обваренный, оплеванный, куда же я пойду? У-у-у-у!..

- Куть, куть, куть! Шарик, а Шарик! Чего ты скулишь, бедняжка? А? Кто тебя обидел?.. Ух...

Ведьма - сухая метель загремела воротами и помелом съездила по уху барышню. Юбчонку взбила до колен, обнажила кремовые чулочки и узкую полосочку плохо стиранного кружевного бельишка, задушила слова и замела пса.

- Боже мой... какая погода... ух... и живот болит. Это солонина, это солонина! И когда же это все кончится?

Наклонив голову, бросилась барышня в атаку, прорвалась за ворота, и на улице ее начало вертеть, рвать, раскидывать, потом завинтило снежным винтом, и она пропала.

А пес остался в подворотне и, страдая от изуродованного бока, прижался к холодной массивной стене, задохся и твердо решил, что больше отсюда никуда не пойдет, тут и издохнет, в подворотне. Отчаяние повалило его. На душе у него было до того горько и больно, до того одиноко и страшно, что мелкие собачьи слезы, как пупырыши, вылезли из глаз и тут же засохли. Испорченный бок торчал свалявшимися промерзшими комьями, а между ними глядели красные зловещие пятна от вара. До чего бессмысленны, тупы, жестоки повара! "Шарик" она назвала его! Какой он, к черту, Шарик? Шарик - это значит круглый, упитанный, глупый, овсянку жрет, сын знатных родителей, а он лохматый, долговязый и рваный, шляйка поджарая, бездомный пес. Впрочем, спасибо ей на добром слове.

Дверь через улицу в ярко освещенном магазине хлопнула, и из нее показался гражданин. Именно гражданин, а не товарищ, и даже вернее всего - господин. Ближе - яснее - господин. Вы думаете, я сужу по пальто? Вздор. Пальто теперь очень многие и из пролетариев носят. Правда, воротники не такие, об этом и говорить нечего, но все же издали можно спутать. А вот по глазам - тут уж ни вблизи, ни издали не спутаешь! О, глаза - значительная вещь! Вроде барометра. Все видно - у кого великая сушь в душе, кто ни за что ни про что может ткнуть носком сапога в ребра, а кто сам всякого боится. Вот последнего холуя именно и приятно бывает тяпнуть за лодыжку. Боишься - получай! Раз боишься, значит, сто́ишь... Р-р-р... гау-гау.

Господин уверенно пересек в столбе метели улицу и двинулся в подворотню. Да, да, у этого все видно. Этот тухлой солонины лопать не станет, а если где-нибудь ему ее и подадут, поднимет та-акой скандал, в газеты напишет - меня, Филиппа Филипповича, обкормили!

Вот он все ближе, ближе. Этот ест обильно и не ворует. Этот не станет пинать ногой, но и сам никого не боится, а не боится потому, что вечно сыт. Он умственного труда господин, с культурной остроконечной бородкой и усами седыми, пушистыми и лихими, как у французских рыцарей, но запах по метели от него летит скверный,- больницей и сигарой.

Какого же лешего, спрашивается, носило его в кооператив Центрохоза? Вот он рядом... Чего ищет? У-у-у-у... Что он мог покупать в дрянном магазинишке, разве ему мало Охотного ряда? Что такое?! Кол-ба-су. Господин, если бы вы видели, из чего эту колбасу делают, вы бы близко не подошли к магазину. Отдайте ее мне!

Пес собрал остаток сил и в безумии пополз из подворотни на тротуар. Вьюга захлопала из ружья над головой, взметнула громадные буквы полотняного плаката "Возможно ли омоложение?".

Натурально, возможно. Запах омолодил меня, поднял с брюха, жгучими волнами стеснил двое суток пустующий желудок, запах, победивший больницу, райский запах рубленой кобылы с чесноком и перцем. Чувствую, знаю, в правом кармане шубы у него колбаса. Он надо мной. О, мой властитель! Глянь на меня. Я умираю. Рабская наша душа, подлая доля!

Пес полз, как змея, на брюхе, обливаясь слезами. Обратите внимание на поварскую работу. Но ведь вы ни за что не дадите. Ох, знаю я очень хорошо богатых людей. А в сущности, зачем она вам? Для чего вам гнилая лошадь? Нигде кроме такой отравы не получите, как в Моссельпроме {2}. А вы сегодня завтракали, вы - величина мирового значения, благодаря мужским половым железам... У-у-у-у... Что ж это делается на белом свете? Видно, помирать-то еще рано, а отчаяние, и подлинно, грех? Руки ему лизать, больше ничего не остается.

Загадочный господин наклонился ко псу, сверкнул золотыми ободками глаз и вытащил из правого кармана белый продолговатый сверток. Не снимая коричневых перчаток, размотал бумагу, которой тотчас овладела метель, и отломил кусок колбасы, называемой "Особенная краковская". И псу этот кусок! О, бескорыстная личность. У-у-у-у!

- Фить-фить,- посвистал господин и добавил строжайшим голосом: - Бери! Шарик, Шарик!

Опять "Шарик"! Окрестили! Да называйте как хотите. За такой исключительный ваш поступок...

Пес мгновенно оборвал кожуру, с всхлипыванием вгрызся в краковскую и сожрал ее в два счета. При этом подавился колбасой и снегом до слез, потому что от жадности едва не заглотал веревочку. Еще, еще лижу вам руку. Целую штаны, мой благодетель!

- Будет пока что...- Господин говорил так отрывисто, точно командовал. Он наклонился к Шарику, пытливо глянул ему в глаза и неожиданно провел рукой в перчатке интимно и ласково по Шарикову животу.

- Ага,- многозначительно молвил он,- ошейника нету, ну, вот и прекрасно, тебя-то мне и надо. Ступай за мной,- он пощелкал пальцами,- фить-фить!

За вами идти? Да на край света, пинайте меня вашими фетровыми ботиками в рыло, я слова не вымолвлю.

По всей Пречистенке сияли фонари. Бок болел нестерпимо, но Шарик временами забывал о нем, поглощенный одною мыслью, как бы не утратить в сутолоке чудесного видения в шубе и чем-нибудь выразить ему любовь и преданность.

# data[].attributes.attachment_link.title
Собаче серце - Михайло Булгаков, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читайте повний текст "Собаче серце" (автор: Михайло Булгаков) онлайн українською. Повний текст електронної книги Михайло Булгаков - Собаче серце в перекладі українською мовою на УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Як митець і мислитель, М. Булгаков перебував під значним впливом творчості полтавця Миколи Гоголя та філософа Григорія Сковороди.

Київ займав особливе місце в житті та творчості письменника. Про це він каже у своєму ліричному нарисі "Київ-місто".

Андріївський узвіз, 13, де впродовж тривалого часу мешкала родина Булгакова і де відбувалася дія "Білої гвардії", перетворено на літературно-меморіальний музей, відомий у Європі.

До "Дому Турбіних" на Андріївському узвозі, що його був "відкрив" Віктор Некрасов, приїздять ті, хто вивчає, перекладає, читає Булгакова, із різних міст, сіл і країн. Рідне місто склало шану письменникові "...Київ у Булгакова не в зображенні рідного міста, не в назвах київських реалій... Його модель світу була києвоцентричною. Він, якщо можна так висловитися, мислив Києвом", - скаже в книзі "Майстер і Місто" Мирон Петровський.

"Ах, які зірки в Україні. От майже сім років живу в Москві, а все ж таки тягне мене на Батьківщину. Серце щемить, хочеться іноді болісно в поїзд... і туди. Знову побачити яри, занесені снігом, Дніпро... Немає красивішого міста на світі, ніж Київ", - скаже в оповіданні "Я убив" доктор Яшвін, у якому легко упізнати самого автора (українською - "я ж він").

# data[].attributes.attachment_link.title
Київ і Україна у житті та творах Булгакова - Булгаков Михайло Опанасович

# data[].attributes.attachment_link.description
Як митець і мислитель, М. Булгаков перебував під значним впливом творчості полтавця Миколи Гоголя та філософа Григорія Сковороди. Київ займав особливе місце в житті та творчості письменника. Про це він каже у своєму ліричному нарисі "Київ-місто". Андріївський узвіз, 13, де впродовж тривалого часу мешкала родина Булгакова і де відбувалася дія "Білої гвардії", перетворено на літературно-меморіальний музей, відомий у Європі.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Фото: adme.ru

Сьогодні 123 роки від дня народження Михайла Опанасовича Булгакова. Він народився 15 травня 1891 року в Києві в сім'ї професора.

Його життя було насичене подіями із запаморочливими зльотами та гучними падіннями. Одного дня він міг ходити, як жебрак, а вже наступного дня виглядати богачем, проходячи вуличками у супроводі прекрасних панянок.
Про продаж душі
Відомо, що Булгаков часто ходив у Великий театр, щоб послухати "Фауста". Ця опера завжди піднімала йому настрій. Особливо йому був близький образ самого Фауста. Але одного разу Булгаков повернувся з театру похмурий, в стані важкої депресії. Це було пов'язано з твором, над яким письменник нещодавно почав працювати, - п'єсою "Батум". Погодившись написати п'єсу про Сталіна Булгаков упізнав себе в образі Фауста, що продав душу дияволу.
Відсутній персонаж
У 1937 році, в річницю смерті О. С. Пушкіна, декілька авторів представили п'єси, присвячені поетові. Серед них була і п'єса М. А. Булгакова "Олександр Пушкін", яку відрізняла від творів інших авторів відсутність одного персонажа. Булгаков вважав, що поява цієї дійової особи на сцені буде вульгарна і позбавлена смаку. Відсутнім персонажем був сам Олександр Сергійович.
Клад Михайла Булгакова
Як відомо, в романі "Біла гвардія" Булгаков досить точно описав будинок, в якому він жив в Києві. А власники цього будинку за одну деталь опису дуже не полюбили письменника, оскільки вона принесла прямий збиток будівлі. Річ у тому, що хазяї розламали усі стіни, намагаючись знайти клад, описаний в романі, і, звичайно ж, нічого не знайшли.
Історія Воланда
Воланд Булгакова отримав своє ім'я від гетівського Мефістофеля. У поемі "Фауст" воно звучить всього один раз, коли Мефістофель просить нечисту силу розступитися і дати йому дорогу: "Дворянин Воланд йде"! У старовинній німецькій літературі біса називали ще одним ім'ям - Фаланд. Воно виникає і в "Майстрові і Маргариті", коли вар'єте, що служать, не можуть згадати ім'я мага: "...Можливо, Фаланд"?

У першій редакції твору містився детальний опис (15 рукописних сторінок) прикмет Воланда, коли він вперше з'являється під виглядом "незнайомця". Цей опис зараз майже повністю втрачений. Крім того, в ранній редакції Воланда звали Астарот (один з самих високопоставлених демонів пекла, згідно західної демонології). Пізніше Булгаков замінив його, мабуть тому, що цей образ не міг бути тотожним сатані.

"Собаче серце" і російська революція
Традиційно повість "Собаче серце" трактують тільки в одному політичному ключі: Шаріков - алегорія люмпен-пролетаріату, несподівано для себе отримавши безліч прав і свобод, швидко виявив при цьому егоїзм і бажання знищувати собі подібних. Проте є і інша інтерпретація, нібито ця повість була політичною сатирою на керівництво держави середини 1920-х років.
Прототип Бегемота
Зокрема, що Шаріков-Чугункін - це Сталін (в обох "залізне" друге прізвище), проф. Преображенський - це Ленін (перетворивший країну), його асистент лікар Борменталь, що постійно конфліктує з Шаріковим, - це Троцький (Бронштейн), Швондер - Каменєв, асистентка Зіна - Зінов'єв, Дарина - Дзержинский і т. п.

Іван Васильович : назад в майбутнє Видатні цитати Булгакова
У знаменитого помічника Воланда існував реальний прототип, тільки в житті він був зовсім не котом, а собакою - чорним псом Михайла Опанасовича по кличці Бегемот. Собака цей був дуже розумний. Одного разу, коли Булгаков святкував зі своєю дружиною Новий рік, після бою курантів його собака прогавкав 12 разів, хоча її ніхто цьому не учив.

Ще в 1934 році Михайло Опанасович Булгаков написав п'єсу-комедію "Іван Васильович" про те, як московський винахідник Микола Іванович Тимофєєв створює машину часу і переносить в сучасний світ (тобто 1934 рік) Івана Грозного. У свою чергу, в минуле потрапляють двійник Івана Грозного управдом Бунша-Корецький і шахрай Жорж Милославський. Сучасники Булгакова замучили автора проханнями про зміни і переробки. Всі боялися очевидної схожості між особами Іоанна Грозного і Йосипа Сталіна.
Тріумфальний успіх прийшов до "Івана Васильовича" в 1973 році, коли до цієї п'єси доклав руку блискучий майстер кіно Леонід Іович Гайдай. Режисер зберіг Булгаківську лінію майже повністю, але йому все ж доводилося адаптувати деталі 30-х років до реалій 70-х.

"Ніколи і нічого не просіть! Ніколи і нічого, і особливо у тих, хто сильніше вас. Самі запропонують і самі все дадуть!"
"Той, хто любить, повинен розділяти долю того, кого він любить".
"Щастя як здоров'я: коли воно в наявності, його не помічаєш".
"Недобре таїтись в чоловіках, що уникають вина, ігор, суспільства чарівних жінок, застільної бесіди. Такі люди або тяжко хворі, або таємно ненавидять оточення".
"Друга свіжість - ось що нісенітниця! Свіжість буває тільки одна - перша, вона ж і остання. А якщо осетрина другої свіжості, то це означає, що вона тухла!"
"Устигає усюди той, хто нікуди не квапиться".
"Тільки через страждання приходить істина... Це вірно, будьте спокійні! Але за знання істини ні грошей не платять, ні пайка не дають. Сумно, але факт".
"Можливо, гроші заважають бути симпатичними. Ось тут, наприклад, ні у кого немає грошей, і усі симпатичні".
"На злочин не ідіть ніколи, проти кого б він не був спрямований. Доживіть до старості з чистими руками".
"На світі існує тільки дві сили: долари і література".
"Досить погнати людину під пострілами, і вона перетворюється на мудрого вовка; на зміну дуже слабкому і в дійсно важких випадках непотрібному розуму виростає мудрий звіриний інстинкт".
"Злих людей немає на світі, є тільки люди нещасливі".
"Письменник завжди буде в опозиції до політики, поки сама політика буде в опозиції до культури".

Якщо ви помітили помилку у тексті, виділіть її мишкою та натисніть комбінацію клавіш Alt+A

Фото: adme.ru

Сьогодні 123 роки від дня народження Михайла Опанасовича Булгакова. Він народився 15 травня 1891 року в Києві в сім'ї професора.

Його життя було насичене подіями із запаморочливими зльотами та гучними падіннями. Одного дня він міг ходити, як жебрак, а вже наступного дня виглядати богачем, проходячи вуличками у супроводі прекрасних панянок.
Про продаж душі
Відомо, що Булгаков часто ходив у Великий театр, щоб послухати "Фауста". Ця опера завжди піднімала йому настрій. Особливо йому був близький образ самого Фауста. Але одного разу Булгаков повернувся з театру похмурий, в стані важкої депресії. Це було пов'язано з твором, над яким письменник нещодавно почав працювати, - п'єсою "Батум". Погодившись написати п'єсу про Сталіна Булгаков упізнав себе в образі Фауста, що продав душу дияволу.
Відсутній персонаж
У 1937 році, в річницю смерті О. С. Пушкіна, декілька авторів представили п'єси, присвячені поетові. Серед них була і п'єса М. А. Булгакова "Олександр Пушкін", яку відрізняла від творів інших авторів відсутність одного персонажа. Булгаков вважав, що поява цієї дійової особи на сцені буде вульгарна і позбавлена смаку. Відсутнім персонажем був сам Олександр Сергійович.
Клад Михайла Булгакова
Як відомо, в романі "Біла гвардія" Булгаков досить точно описав будинок, в якому він жив в Києві. А власники цього будинку за одну деталь опису дуже не полюбили письменника, оскільки вона принесла прямий збиток будівлі. Річ у тому, що хазяї розламали усі стіни, намагаючись знайти клад, описаний в романі, і, звичайно ж, нічого не знайшли.
Історія Воланда
Воланд Булгакова отримав своє ім'я від гетівського Мефістофеля. У поемі "Фауст" воно звучить всього один раз, коли Мефістофель просить нечисту силу розступитися і дати йому дорогу: "Дворянин Воланд йде"! У старовинній німецькій літературі біса називали ще одним ім'ям - Фаланд. Воно виникає і в "Майстрові і Маргариті", коли вар'єте, що служать, не можуть згадати ім'я мага: "...Можливо, Фаланд"?

У першій редакції твору містився детальний опис (15 рукописних сторінок) прикмет Воланда, коли він вперше з'являється під виглядом "незнайомця". Цей опис зараз майже повністю втрачений. Крім того, в ранній редакції Воланда звали Астарот (один з самих високопоставлених демонів пекла, згідно західної демонології). Пізніше Булгаков замінив його, мабуть тому, що цей образ не міг бути тотожним сатані.

"Собаче серце" і російська революція
Традиційно повість "Собаче серце" трактують тільки в одному політичному ключі: Шаріков - алегорія люмпен-пролетаріату, несподівано для себе отримавши безліч прав і свобод, швидко виявив при цьому егоїзм і бажання знищувати собі подібних. Проте є і інша інтерпретація, нібито ця повість була політичною сатирою на керівництво держави середини 1920-х років.
Прототип Бегемота
Зокрема, що Шаріков-Чугункін - це Сталін (в обох "залізне" друге прізвище), проф. Преображенський - це Ленін (перетворивший країну), його асистент лікар Борменталь, що постійно конфліктує з Шаріковим, - це Троцький (Бронштейн), Швондер - Каменєв, асистентка Зіна - Зінов'єв, Дарина - Дзержинский і т. п.

Іван Васильович : назад в майбутнє Видатні цитати Булгакова
У знаменитого помічника Воланда існував реальний прототип, тільки в житті він був зовсім не котом, а собакою - чорним псом Михайла Опанасовича по кличці Бегемот. Собака цей був дуже розумний. Одного разу, коли Булгаков святкував зі своєю дружиною Новий рік, після бою курантів його собака прогавкав 12 разів, хоча її ніхто цьому не учив.

Ще в 1934 році Михайло Опанасович Булгаков написав п'єсу-комедію "Іван Васильович" про те, як московський винахідник Микола Іванович Тимофєєв створює машину часу і переносить в сучасний світ (тобто 1934 рік) Івана Грозного. У свою чергу, в минуле потрапляють двійник Івана Грозного управдом Бунша-Корецький і шахрай Жорж Милославський. Сучасники Булгакова замучили автора проханнями про зміни і переробки. Всі боялися очевидної схожості між особами Іоанна Грозного і Йосипа Сталіна.
Тріумфальний успіх прийшов до "Івана Васильовича" в 1973 році, коли до цієї п'єси доклав руку блискучий майстер кіно Леонід Іович Гайдай. Режисер зберіг Булгаківську лінію майже повністю, але йому все ж доводилося адаптувати деталі 30-х років до реалій 70-х.

"Ніколи і нічого не просіть! Ніколи і нічого, і особливо у тих, хто сильніше вас. Самі запропонують і самі все дадуть!"
"Той, хто любить, повинен розділяти долю того, кого він любить".
"Щастя як здоров'я: коли воно в наявності, його не помічаєш".
"Недобре таїтись в чоловіках, що уникають вина, ігор, суспільства чарівних жінок, застільної бесіди. Такі люди або тяжко хворі, або таємно ненавидять оточення".
"Друга свіжість - ось що нісенітниця! Свіжість буває тільки одна - перша, вона ж і остання. А якщо осетрина другої свіжості, то це означає, що вона тухла!"
"Устигає усюди той, хто нікуди не квапиться".
"Тільки через страждання приходить істина... Це вірно, будьте спокійні! Але за знання істини ні грошей не платять, ні пайка не дають. Сумно, але факт".
"Можливо, гроші заважають бути симпатичними. Ось тут, наприклад, ні у кого немає грошей, і усі симпатичні".
"На злочин не ідіть ніколи, проти кого б він не був спрямований. Доживіть до старості з чистими руками".
"На світі існує тільки дві сили: долари і література".
"Досить погнати людину під пострілами, і вона перетворюється на мудрого вовка; на зміну дуже слабкому і в дійсно важких випадках непотрібному розуму виростає мудрий звіриний інстинкт".
"Злих людей немає на світі, є тільки люди нещасливі".
"Письменник завжди буде в опозиції до політики, поки сама політика буде в опозиції до культури".

# data[].attributes.attachment_link.title
Цікаві факти з життя Булгакова до 123-річчя від дня народження

# data[].attributes.attachment_link.description
Сьогодні 123 роки від дня народження Михайла Опанасовича Булгакова. Він народився 15 травня 1891 року в Києві в сім'ї професора. Його життя було насичене подіями із запаморочливими зльотами та гучними падіннями. Одного дня він міг ходити, як жебрак, а вже наступного дня виглядати богачем, ...

# data[].attributes.headline
Перегляньте фільм, с

# data[].attributes.body
Перегляньте фільм, створений за повістю "Собаче серце"

# data[].attributes.attachment_link.title
СОБАЧЬЕ СЕРДЦЕ (советский фильм комедия драма)

# data[].attributes.headline
Познайомтесь із життєвим та творчим шяхом письменника

# data[].attributes.subject
Познайомтесь із життєвим та творчим шяхом письменника

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Михайло Булгаков

рос. Михаил Булгаков

Псевдо

Агарин, М. Б., Булл., М.Булл., Михаил Булл.

Народився

3 (15) травня 1891
Київ, Російська імперія

Помер

10 березня 1940 (48 років)
Москва, СРСР
· ниркова недостатність

Поховання

Громадянство

Російська імперія
Українська Держава
УНР
РРФСР
СРСР

Національність

росіянин

Місце проживання

Київ
Москва
Кам'янець-Подільський
Чернівці
Вязьма

Діяльність

драматург, прозаїк

Alma mater

Медичний факультет Київського імператорського університету Святого Володимира

Мова творів

російська

Роки активності

1919- 1940

Жанр

драма, оповідання, роман, фейлетон

Magnum opus

Майстер і Маргарита

Членство

Міжнародний рух Червоного Хреста і Червоного Півмісяця і Всеросійський союз письменників d

Конфесія

православ'я

Батько

Булгаков Опанас Іванович

У шлюбі з

Булгакова Олена Сергіївна , Білозерська Любов Євгенівна і Лаппа Тетяна Миколаївна

Автограф

Сайт: bulgakov.ru

Булгаков Михайло Опанасович у Вікісховищі

Висловлювання у Вікіцитатах

Миха́йло Опана́сович Булга́ков ( рос. Михаил Афанасьевич Булгаков; 3 (15) травня 1891, Київ - 10 березня 1940, Москва) - російський письменник, драматург, лібретист, театральний режисер, актор і лікар російського походження. Член Всеросійського союзу письменників ( 1923- 1929) та спілки письменників СРСР ( 1934- 1940). Серед найвизначніших творів Булгакова: "Майстер і Маргарита", "Собаче серце", "Іван Васильович", "Біла гвардія", "Дияволіада".

Михайло Опанасович Булгаков народився в ніч з 2 (14) травня на 3 (15) травня 1891 року на вулиці Воздвиженській, № 10 в Києві. Народився в родині російського богослова Опанаса Булгакова, викладача Київської духовної академії, та домогосподарки Варвари Булгакової (у дівоцтві - Покровської). Мати прищепила любов до музики та літератури. Булгакови були сім'єю російської провінційної інтелігенції. Михайло став першою дитиною Варвари та Опанаса.

У Києві сім'я Булгакових жила на вулиці Воздвиженській, де 18 (30) травня того ж року малого Михайла охрестив у Хрестовоздвиженській церкві священник Матвій Бутовський. Михайлом майбутнього письменника назвали на честь покровителя Києва та усієї України, архістратига Михаїла. Хрещеними батьками хлопчика стали історик Микола Іванович Петров і бабуся по батьківській лінії, Олімпіада Булгакова. 17 (29) травня 1892 року сім'я переїхала на вулицю Госпітальну, № 4. Того ж року в сім'ї народилася дівчинка - Віра. У червні - липні мати Михайла, Варвара Михайлівна, вперше поїхала із сином до своїх батьків у місто Карачев. 1895 року в сім'ї Булгакових народилося ще дві дитини - Надія та Варвара. 20 серпня ( 1 вересня) року Булгакови переїхали на Печерськ, у Кудрявський провулок, № 9, де поселилися у будинку доньки Миколи Петрова. За цією адресою Булгакови прожили близько восьми років. Там майбутній класик російської літератури у жовтні 1898 року написав свій перший твір, що мав назву "Похождения Светланы". Однак текст цього оповідання не зберігся до наших днів. Того ж року в сім'ї народилася п'ята дитина, брат Михайла Микола.

У ті часи родина Булгакових винаймала дачу в передмісті Києва, у Святошині, що її нарадив Опанасу Івановичу його колега, професор Василь Екземплярський. Опанас Булгаков зі сім'єю винайняв цю дачу на ціле літо, проте в березні 1900 року, мавши проблеми з орендою житла, Опанас Іванович купив ділянку землі у селищі Буча, 29 верст від Києва. Там Булгакови розпочали будівництво власної дачі, незважаючи на те, що не мали власного будинку в Києві. На той час ділянка знаходилася на Васильківському проспекті Бучі. Там Михайло писав репризи для домашніх спектаклів. Того ж року у Варвари та Опанаса народився третій син, Іван, а ще через два роки четверта дочка - Олена. А вже 18 (31) серпня 1900 року 9-річного Михайла було прийнято у підготовчий клас Другої Київської гімназії, регентом якої був дядько юнака С. І. Булгаков.

Уже через рік, 22 серпня ( 4 вересня) 1901 року, Михайло Опанасович вступив до першого класу другого відділення Олександрівської класичної гімназії. У гімназійні роки Михайло продовжував розвивати свої мистецькі таланти. Отак, зокрема, у січні 1903 року на благодійному спектаклі „Принцесса Горошина", який поставила його мати, він зіграв одразу дві ролі. У березні 1903 року Булгакови переїхали на вулицю Волоську, № 5, а влітку того ж року Михайло закінчив з нагородою другий клас гімназії. Через рік, у березні 1904 року, сім'я перебралася на вулицю Прозоровську, а ще через два роки - у Діонісьєвський провулок (нині Бехтеревський), № 4; у серпні того ж року вони винайняли сім кімнат другого поверху на Андріївському узвозі, № 13. За час цих переїздів Михайло Булгаков закінчив шість класів гімназії, причому третій клас - з нагородою другого ступеня, а шостий - з нагородою першого ступеня.

8 (21) лютого 1907 року Булгаков-старший став ординарним професором кафедри історії західних віросповідань. Однак через кілька тижнів, 14 (27) березня, Опанас Іванович помер від нефросклерозу, який призвів до хронічної ниркової недостатності. Смерть батька все ж не завадила молодому Булгакову отримати гарну освіту. Він закінчив гімназію, де зазвичай навчалися діти з сімей російської інтелігенції. Рівень викладання був там доволі високий, зважаючи на те, що у гімназії іноді викладали університетські педагоги. Влітку 1908 року, будучи на останньому курсі гімназії, Булгаков-молодший підробляв на залізниці, у напрямку Бучі, і водночас ще й репетирував. У Бучі виконував ролі у спектаклях Антона Чехова „По бабушкиному завещанию", „Спиритический сеанс", „Юбилей", „Предложение". Тоді ж він познайомився зі своєю майбутньою дружиною, Тетяною Михайлівною Лаппа, яка приїхала у Київ на канікули. У травні 1909 року Булгаков завершив навчання у Першій Київській гімназії і 8 червня отримав атестат зрілості.

Студентські роки

21 серпня ( 3 вересня) 1909 року (за іншими даними 20 серпня ( 2 вересня)) Михайло Булгаков вступив на медичний факультет Київського імператорського університету Святого Володимира. Успішно склавши іспити після закінчення програми навчання на першому курсі, влітку Булгаков узяв участь у кількох любительських виставах на дачі Семенцових і Попперов у літньому театрі Бучі, а саме: „На рельсах", „Разлука та же наука", „Коломбина". Літом 1911 року подруга Михайла Тетяна Лаппа, після закінченні гімназії, переїхала з Саратова до Києва, де згодом вступила на Вищі жіночі курси. Того ж року, восени, Михайло Опанасович залишився на другий рік на другому курсі медичного факультету університету. Уже 10 (23) вересня 1912 року він подав прохання ректорові університету про його залишення ще на один рік на другому курсі через неуспішність внаслідок хвороби. Булгакову було вручено повістку про призов для виконання військового обов'язку ратником ополчення 2-го розряду, однак уже 24 березня ( 6 квітня) наступного року Михайло Булгаков отримав офіційний дозвіл від Міністерства народної просвіти Російської імперії на повторну освіту на другому курсі. Після успішного складення у весняну сесію двох іспитів, з анатомії та гістології, Булгаков перевівся на третій курс.

26 квітня ( 9 травня) у церкві Миколи Доброго отець Олександр Глаголєв здійснив вінчання Михайла Опанасовича та Тетяни Михайлівни. Поручителями молодят стали Б. Богданов, Платон і Олександр Гдешинські, К. Булгаков. Наречена була дочкою голови Саратовської казенної палати. Сім'я Лаппа, на відміну від Булгакових, була дворянами у багатьох поколіннях. Після весілля молоде подружжя Булгакових спочатку оселилося у квартирі, яку вони винаймали на Рейтарській вулиці, № 25, а згодом на Андріївському узвозі, № 38. На той час Київ був одним з театральних центрів країни і Булгакови, як і інші кияни, ходили на театральні прем'єри, на концерти Федора Шаляпіна та інших виконавців, що приїжджали до Києва.

1914 року почалася Перша світова війна. У серпні того року Михайло працював у шпиталі при Казенній палаті у Саратові, що його сам і допоміг заснувати. На початку осені Михайло, повернувшись до Києва, розпочав навчання на третьому курсі університету. Тетяна на той час почала працювати в шпиталі, а її чоловік, як старшокурсник, чергував у лазареті Червоного Хреста. Навесні 1915 року у Київському Імператорському університеті розпочалась призовна кампанія і Михайло Опанасович зголосився піти на службу до Морського відомства як військовий лікар. Однак його так і не мобілізували, за станом здоров'я. Після семестрових іспитів на четвертому курсі він отримав звання зауряд-лікаря 2-го розряду і з 18 (31) травня, з дозволу ректора університету, почав працювати у Київському військовому шпиталі на Печерську. Улітку Михайло Булгаков знову став працювати в лазареті Червоного Хреста, а вже 22 грудня 1915 ( 4 січня 1916) року Булгаков закінчив останній, п'ятий, курс Київського університету і здобув звання зауряд-лікаря 1-го розряду. Після успішного складення випускних іспитів у період 10 (23) лютого - 30 березня ( 11 квітня) навчання на медичному факультеті університету було завершено, і Михайлові Булгаков отримав ступінь лікаря з відзнакою.

Повоєнний час та Громадянська війна

Після завершення навчання у квітні 1916 року Булгаков працював медичним добровольцем на Південно-Західному фронті, у польовому шпиталі Червоного Хреста в Кам'янці-Подільському. У травні - червні 1916 року австрійський фронт було прорвано арміями генерала Олексія Брусилова. Через це в період з червня до вересня Булгаков працював у Чернівцях, де став хірургом. У тій війні російська армія зазнавала великих втрат, тому Булгаков був майже постійно зайнятий роботою. 16 (29) липня Михайла Булгакова зарахували до резерву Московського окружного воєнно-санітарного управління ратником ополчення 2-го розряду. 29 вересня ( 12 жовтня) 1916 (за іншими даними 27 вересня ( 10 жовтня)) року Михайла Булгакова відкликали з фронту та послали управляти земською Нікольською сільською лікарнею у Сичьовському повіті, Смоленської губернії. Згідно з документами, за якими працював Михайло Опанасович, за роки праці у Нікольській лікарні він прийняв більше 15-ти тисяч хворих й успішно виконав багато хірургічних операцій.

На початку 1917 року сталася Лютнева революція, що ознаменувала падіння монархії та Російської імперії. Булгаков про неї дізнався наприкінці лютого - на початку березня того ж року, після чого, забравши в університеті всі документи, які не встиг взяти у квітні 1916 року, повернувся у Нікольське. Того ж року, влітку, Михайло почав регулярно вживати морфій після того, як був змушений зробити собі щеплення від дифтерії, якою, як він гадав, захворів після проведення трахеотомії хворій дитині. Булгаков намагався позбутися сверблячки за допомогою наркотичної речовини, проте з часом приймання морфію стало згубною звичкою. Восени Булгакова призначено завідувачем інфекційного та венерологічного відділення міської земської лікарні у Вязьмі. Тоді ж майбутній письменник розпочав роботу над циклом автобіографічних оповідань про медичну практику у Нікольській лікарні. Вже наприкінці року більшовики здійснили Жовтневий переворот, наслідком якого стало падіння Російської республіки. Булгаков на той час був ратником ополчення та працював земським лікарем, як військовозобов'язаний. У грудні 1917 року Михайло Опанасович намагався звільнитися з військової служби і спеціально для цього поїхав до Москви просити про демобілізацію, однак отримав там відмову.

Через кілька місяців, 19 лютого, земського лікаря було звільнено з військової служби через хворобу, і 1 березня Михайло повернувся до Києва, у батьківський дім на Андріївському узвозі, де за допомогою свого вітчима, Івана Павловича Воскресенського, позбувся згубної залежності від морфіну та розпочав практику лікаря-венеролога. Українську столицю на той час займали німецькі війська. Під час наступних Громадянської війни та Радянсько-української війни у місті раз-по-раз змінювалася влада, а що Булгаков був лікарем, то його послуги використовували різні війська. 14 грудня у Київ увійшли війська Директорії Української Народної Республіки. У той день лікар, у складі офіцерської дружини, намагався захистити уряд гетьмана Павла Скоропадського. За спогадами Михайла Опанасовича, записаними професором Павлом Поповим:

...був на вулицях міста. Пережив близьке того, що є в романі...

Оригінальний текст (рос.)

...был на улицах города. Пережил близкое тому, что имеется в романе...

У ніч з 2 на 3 лютого 1919 року Булгакова мобілізували в армію УНР, звідки він дезертував і від липня до серпня переховувався в київських лісах, через більшовицьку мобілізацію лікарів. Уже 12 вересня Михайла Булгакова мобілізували до лав білої армії. Існує версія, що наприкінці серпня того ж року лікаря все ж мобілізували до лав Червоної Армії, з якою він покинув місто до 14- 16 жовтня, коли у перебігу боїв на вулицях Києва або перейшов до лав Збройних Сил Півдня Росії, або ж потрапив у полон до них. У лавах „білих" він став начальником санітарного околотка 3-го Терського козачого полку (за іншими даними 3-го Терського кінного полку). Приблизно у той же час письменник-початківець розпочав роботу над циклом „Наброски земского врача" (ранню редакцію циклу оповідань "Записки юного врача") та оповіданнями „Недуг" і „Первый цвет". Під час війни рівень життя населення значно погіршився. Воєнні дії позначилися також і на сім'ї Булгакових. Зокрема, взимку 1918 року спалили їхню дачу у Бучі.

Початок письменницької діяльності

Відповідно до автобіографії письменника від 1924 року, свою літературну кар'єру він розпочав восени 1919 року, написавши кілька оповідань. Однак сестра прозаїка Надія Земська згадувала, що своє перше оповідання „Огненный змей" її брат написав ще на першому курсі університету.

Наприкінці жовтня 1919 року Михайло Булгаков разом із 3-м Терським полком переїхав на Північний Кавказ, де у листопаді в складі полку узяв участь у поході на Чечен-аул і Шалі-аул, метою якого було знищення Республіки Горців Кавказу. Там же відбулася і перша публікація фейлетону „Грядущие перспективы" у газеті „Грозный" 26 листопада 1919 року. Наприкінці листопада Михайло Опанасович переїхав у місто Владикавказ, що у Північній Осетії, де розпочав роботу у військовому шпиталі, а поселився, разом з дружиною, на вулиці Слєпцовській, № 9. Згодом він, за власними словами, назавжди припинив медичну діяльність і натомість почав працювати у деяких місцевих газетах. Перехід Булгакова від медицини до літератури був багато в чому зумовлений небажанням брати участь у Громадянській війні. Деякі літературознавці оцінюють цей період роботи Булгакова як початковий. Через брак грошей він писав тоді прості твори, які слугували пропагандою радянської влади. Однак вважають, що саме період у Владикавказі дав основу для написання повісті "Записки на манжетах".

18 січня 1920 року було опубліковано фейлетон „В кафэ", а через місяць ще один твір - „Дань восхищения". 28 лютого у Владикавказі вийшов перший номер щотижневої газети „Кавказ", серед авторів якої значився і Михайло Опанасович. „Білі" відступили з Владикавказа, а в лютому того ж року журналіст захворів на поворотний тиф і хворів на нього до початку квітня 1920 року, коли місто зайняли більшовики з їхньою Червоною Армією. Почав співпрацювати з новою владою, у підвідділі мистецтв місцевого революційного комітету, яким тоді завідував Юрій Сльозкін. Спочатку Михайло Опанасович був завідувачем літературного відділу цього підвідділу мистецтв, а з кінця травня очолив театральний відділ. Працюючи на „червоних", Булгаков одночасно читав лекції перед спектаклями оперної та драматичної труп місцевого російського театру (нині Владикавказький академічний російський театр імені Є. Б. Вахтангова). Саме тоді він написав свою першу п'єсу „Самооборона", прем'єра якої відбулася 4 червня на сцені Першого Радянського театру Владикавказа. У ті часи Булгаков брав активну участь у розвитку культури: для Першого Радянського театру він писав п'єси, які ставили осетинська та інгуська театральні трупи, 1 липня того ж року виступив з доповіддю на диспуті про Олександра Пушкіна, викладав у Народній драматичній студії, а наприкінці літа написав п'єсу „Братья Турбины (Пробил час)", прем'єра якої відбулася 21 жовтня у тому ж театрі. А проте через тиждень підвідділ мистецтв піддала великій критиці Комісія, завданням якої було оцінити діяльність цієї установи. Вислідом роботи комісії стало звільнення з роботи Михайла Булгакова, Юрія Сльозкіна та ще двох співробітників. Після звільнення, наприкінці 1920 року, письменник працював над комедією „Глиняные женихи (Вероломный папаша)", яку, проте, так ніколи і не було поставлено на сцені.

На початку 1921 року, наприкінці січня - на початку лютого, за десять днів письменник написав п'єсу „Парижские коммунары", яку прийняли до постановки у місцевому театрі. У той же час він відправив три п'єси, „Самооборона", „Братья Турбины" і „Парижские коммунары" у Москву на конкурс у Майстерню комуністичної драматургії, але безрезультатно. Водночас Булгаков працював над романом, який писав на основі оповідання „Недуг". Уже в середині березня у Першому Радянському театрі відбулася прем'єра п'єси „Парижские коммунары". 1 квітня він опублікував у владикавказькій газеті „Коммунист" фейлетон „Неделя просвещения". Наприкінці квітня - на початку травня разом з калмицьким юристом Туаджином Пейзулаєвим Булгаков написав п'єсу „Сыновья муллы". 15 травня у Владикавказі відкрився Горський Народний художній інститут, куди Михайла Булгакова запросили на посаду декана театрального факультету інституту. Того ж місяця відбулася прем'єра „Сыновья муллы" на сцені Першого Радянського театру у виконанні акторів-аматорів.

У травні того ж року Михайло Опанасович отримав достатню суму грошей за поставлену останню п'єсу, і цієї суми йому вистачило для переїзду у грузинське місто Тифліс (нині Тбілісі), через Баку. Там письменник теж намагався поставити свої п'єси. Під час свого перебування у Тифлісі, а згодом в іншому грузинському місті - Батумі, Булгаков мав змогу емігрувати, як це зробили багато представників російської інтелігенції у ті часи. Тоді з Батумі до Стамбула регулярно ходили пароплави. А все ж письменник постановив, що повинен залишитися на батьківщині. Саме тому після короткої зупинки 17 вересня у Києві, куди він потрапив проїздом через Одесу, вночі 28 вересня 1921 року класик переїхав до столиці радянської Росії - Москви. Дорогою, 24 вересня, Булгаков почав писати сценарій за романом Льва Толстого „Война и миръ".

Життя у Москві

Дружина Булгакова, Тетяна Лаппа, приїхала у столицю раніше, і після приїзду чоловіка сім'я Булгакових поселилася у Тихомировському студентському гуртожитку Першого медичного інституту. Після переїзду до Москви творчість Булгакова разюче змінилася. Його твори здебільшого стосувалися саме цього міста, тому Булгакова називають одним з найбільш „московських" письменників. Наприкінці вересня Булгакови переїхали у квартиру при дитячому садку „Золотая рыбка" у Воротніковському провулку, № 1 до родичів чоловіка сестри Булгакова, Надії, Андрія Михайловича Земського. 1 жовтня Михайло Булгаков почав працювати секретарем літературного відділу Головного політико-просвітницького комітету Республіки. На посаді секретаря більшовицького органу влади Булгаков займався протоколюванням засідань, написанням лозунгів про допомогу голодуючим Поволжя, випускав поетичні збірки класиків тощо. Згодом Булгакови переїхали у кімнату Андрія Земського на Великій Садовій вулиці. У цей період письменник написав фейлетони „Евгений Онегин" і „Муза мести" про поета Миколу Некрасова, проте за життя письменника ці твори опубліковані не були. Тоді ж Михайло Булгаков задумав написати історичну драму про Миколу II та Григорія Распутіна. Однак уже 1 грудня, у зв'язку з розформуванням відділу, де працював Булгаков, письменника звільнили, і він залишився без роботи. Майже відразу почав працювати завідувачем хроніки щотижневої газети „Торгово-промышленный вестник". Наступного 1922 року Михайло Опанасович написав фейлетон „Торговый ренессанс".

У період НЕПу він намагався публікуватися у приватних газетах, але вони дуже швидко банкрутували. А в середині січня 1922 року закрилася газета „Торгово-промышленный вестник". 1 лютого померла мати Булгакова, Варвара Михайлівна. 4 лютого ветеран Першої світової війни вперше опублікував свій твір у московській пресі. Тоді ж газета „Правда" опублікувала його репортаж „Эмигрантская портняжная фабрика". У лютому - березні письменник працював завідувачем видавничої частини Військово-редакційної ради Науково-технічного комітету Інституту інженерів Червоного Повітряного Флоту імені М. Є. Жуковського. Брак грошей навіть привів Михайла Опанасовича на якийсь у трупу бродячих акторів.

Триває найчорніший період мого життя. Ми з дружиною голодуємо... Оббігав усю Москву - немає місця. Валянки розсипалися.

Оригінальний текст (рос.)

Идет самый черный период моей жизни. Мы с женой голодаем... Обегал всю Москву - нет места. Валенки рассыпались.

- Запис Булгакова у щоденнику від 9 лютого 1922 року

Письменник та його родина важко переживали перші роки становлення комуністичної влади. Однак чим далі, тим легше було жити. З весни 1922 року Булгаков регулярно публікувався у різних газетах і журналах. Зокрема, у німецькій газеті "Накануне" з Берліна, яку видавали російські емігранти, у московських газетах „Рабочий", де з 1 березня і до грудня опублікував 29 репортажів і статей під псевдонімами - М. Б., Булл., М.Булл., Михаил Булл. тощо, і „Гудок", де працював до 1926 року й опублікував понад 120-ти репортажів, нарисів, фейлетонів тощо. Приблизно у той же час письменник написав оповідання „Необыкновенные приключения доктора". 20 квітня 1923 року Михайло Опанасович став членом Всеросійської спілки письменників У той же час письменник публікує повість „Записки на манжетах". Майже з перших днів літературної діяльності Михайла Булгакова на нього постійно чинила тиск Російська асоціація пролетарських письменників, яка опікувалася ідеологічною чистотою мистецтва взагалі та літератури зокрема.

На початку січня 1924 року Михайла Булгакова запросили на влаштований видавцями газети „Накануне" вечір у Бюро обслуговування іноземців. Там молодий літератор познайомився з Любов'ю Євгенівною Бєлозьорською, яка нещодавно повернулася з-за кордону. Через кілька місяців, у квітні, подружжя Булгакових розлучилося. А вже восени Михайло Опанасович та Любов Євгенівна почали жити разом в Обуховому провулку, № 9. Через пів року, 30 квітня, Булгаков і Бєлозьорська офіційно зареєстрували свій шлюб. Медовий місяць молоде подружжя відсвяткувало у кримському Коктебелі, куди вони прибули на запрошення Максиміліана Волошина. 1925 року вийшла збірка сатиричних оповідань "Дьяволиада", було опубліковано повість „Фатальні яйця", а також перше оповідання циклу „Записки юного врача", „Стальное горло".

7 травня 1926 року працівники Об'єднаного державного політичного управління провели обшук у кімнаті письменника. У результаті обшуку чекісти вилучили машинописні екземпляри повісті „Собачье сердце" та щоденники. А наприкінці червня він переїхав у Малий Льовшинський провулок, № 4. Того ж року було вперше поставлено п'єсу "Дни Турбиных", у Московському художньому академічному театрі. Наприкінці серпня 1927 року сім'я знову переїхала, у нову трикімнатну квартиру на вулиці Великій Пироговській, № 35а. Тоді ж письменник завершив роботу над драмою "Бег", а також п'єсу "Зойкина квартира" у Театрі-студії Євгена Вахтангова. І відтоді прозаїка більше не публікували, чи майже не публікували, у радянській пресі. У 1928 році Булгакови поїхали на Кавказ. Під час цієї своєї поїздки вони відвідали Тифліс, Батумі, Зелений Мис (нині грузинське село Мцване Контсхі), Владикавказ і Гудермес. У Москві того року відбулася прем'єра п'єси "Багровый остров". Тоді ж митець задумав написання роману, який згодом назвав „Майстер і Маргарита", а також почав роботу над п'єсою про Мольєра ( "Кабала святош").

28 лютого 1929 року Михайло Булгаков познайомився зі своєю новою майбутньою дружиною, Оленою Сергіївною Шиловською (у дівоцтві - Нюрнберг). 1929 року критика з боку більшовицької партії та її прибічників досягла свого апогею. Зі сцени була знята п'єса „Багровый остров", "Бег", „Дни Турбиных" і „Зойкина квартира". А потім Головне управління з контролю за репертуаром Комітету у справах мистецтв не рекомендувало до постановки булгаковську п'єсу „Жизнь господина де Мольера". Після цього, 28 березня 1930 року, драматург написав гнівний лист у Раду народних комісарів СРСР. Як і в листі від вересня 1929 року на ім'я секретаря Центрального виконавчого комітету СРСР Авеля Єнукідзе, Михайло Опанасович написав, що повна заборона його творів у СРСР робить неможливим його життя і тому просив дати дозвіл поїхати за кордон. Також прозаїк писав листи голові Центрального виконавчого комітету СРСР Михайлу Калініну, члену колегії начальнику Главмистецтва Народного комісаріату просвіти РРФСР Олексію Свідерському, Олексію Пєшкову тощо. Влада відреагувала на лист письменника: 18 квітня Булгакову особисто зателефонував секретар Центрального комітету ВКП(б) Йосип „Сталін" Джугашвілі.

Після розмови з комуністичним діячем митця призначили режисером-асистентом Московського художнього академічного театру. 2 жовтня 1929 року письменник подав заяву про вихід зі Всеросійського союзу письменників. З літа 1930 року до 15 березня наступного року Булгаков працював у Театрі робочої молоді. 25 лютого 1931 року розірвав стосунки з Оленою Шиловською, через її чоловіка Є. А. Шиловського. Однак влітку наступного року вони відновили свої стосунки. 3 жовтня Булгаков розлучився зі своєю дружиною Любов'ю Бєлозьорською, а наступного дня Шиловська та Булгаков зареєстрували свій шлюб. Наприкінці місяця Олена разом зі своїм сином Сергієм переїхала до Михайла на Велику Пироговську. 18 лютого 1934 року Михайло Булгаков переїхав на вулицю Фурманова. 4 червня того ж року його прийняли до Спілки письменників СРСР. У 1932 році показ п'єси „Дни Турбиных" відновили і після цього до останніх років митця у нього більше не було труднощів з грошима, як у 1920-ті роки. Того ж року у художньому театрі показали інсценізацію роману Миколи Гоголя „Мертві душі".

Останні роки та смерть

Останні роки свого життя письменник присвятив написанню одного з основних своїх романів - Майстер і Маргарита". 1934 року драматург завершив перший повний варіант роману, який містив 37 глав.

Після зняття зі сцени нової булгаковської п'єси "Жизнь господина де Мольера" у Михайла Опанасовича стався конфлікт з керівництвом театру, внаслідок якого режисер змушений був піти з театру. Після кількох років роботи у Московському академічному театрі Булгаков майже відразу влаштувався лібретистом і перекладачем у Большой театр. 1936 року там відбулася прем'єра вистави "Жизнь господина де Мольера". Наступного 1937 року Булгаков працював над лібрето "Минин и Пожарский" і "Пётр I". А через два роки вже працював над іншим лібрето, "Рашель", а також над п'єсою про Йосипа "Сталіна" Джугашвілі - "Батум". Однак, на диво, п'єса потрапила під цензуру і була заборонена до друку та поставлення на сцені. Наприкінці 1939 року стан здоров'я письменника стрімко погіршився.

10 вересня 1939 року Михайло Булгаков переїхав з дружиною до Ленінграда, а вже наступного дня у письменника різко погіршився зір. Після цього Булгаков почав надиктовувати речення свого magnum opus, Майстер і Маргарита", своїй дружині Олені Сергіївні. У "північній столиці" йому встановили діагноз "гіпертонічний нефросклероз", який був і в його батька. Через кілька днів Михайло Булгаков повернувся до Москви, де консиліум лікарів підтвердив діагноз ленінградських колег. Наприкінці року письменник відправився у Підмосков'я, у санаторій Барвиха, де перебував на лікуванні.

З лютого 1940 року друзі та родичі чергували біля ліжка митця, який дуже страждав від болю у нирках. 10 березня 1940 року у Москві Михайло Опанасович Булгаков помер о 16:39. Наступного дня, 11 березня, відбулася громадська панахида у будівлі Спілки письменників СРСР. Перед цією панахидою відомий московський скульптор Сергій Меркуров зняв з обличчя Михайла Булгакова посмертну маску. 12 березня Булгакова було кремовано та поховано на Новодівочому цвинтарі у Москві.

Літературна творчість

У своїй творчості Булгаков неодноразово зображав автобіографічні елементи. Зокрема, свою матір, Варвару Михайлівну, Михайло Опанасович зобразив у романі "Белая гвардия". Будинок, де жили Булгакови, на Андріївському узвозі № 13, він описав у романі "Дни Турбиных". Деякі літературознавці зазначають, що Булгаков, коли писав роман "Майстер і Маргарита", образ Воланда узяв з ролі Мефістофеля у виконанні Федора Шаляпіна, виступи якого він бачив у київських театрах. А образом Маргарити стала третя дружина письменника - Олена Сергіївна.

Період, коли майбутній письменник займався медициною, він описав в образах персонажу повісті Фатальні яйця, професора Пєрсікова та Пилипа Пилиповича у повісті "Собачье сердце". Вже у період роботи у "російській глубинці", у Вязьмі, де він працював завідувачем інфекційного та венерологічного відділення міської земської лікарні, Булгаков зобразив свого персонажа у циклі оповідань "Записки юного врача". Головний герой був протеже самого Михайла Опанасовича - чесного лікаря, який рятував хворих у безнадійних ситуаціях.

Після переїзду у Москву Булгакови зблизилися зі знайомими Земських - Вірою Федорівною й Іваном Павловичем Крєшковим. Останні мешкали на Патріарших прудах, на вулиці Малій Бронній, № 32, де разом із родиною Булгакових проводили спіритичні сеанси.

Вважають, що у деяких своїх "містичних" творах Михайло Булгаков використовував, як літературні джерела: оперу "Фауст", написану Шарлем Ґуно, містичну прозу Олексія Толстого, а також філософську прозу Анатоля Франса. Булгаков також і сам стверджував, що орієнтувався на творчість Герберта Веллса. Фантастичні ідеї останнього він використав у повістях "Роковые яйца" та "Собачье сердце", а також у п'єсі "Адам и Ева". Письменник також використовував образи творчості Жюля Верна, Редьярда Кіплінга, Андрія Бєлого, Йоганна Вольфганга фон Гете, Федіра Достоєвського та Чарльза Метьюріна. Можливо, найбільше значення у літературі Булгакова відіграв Микола Гоголь.

Відносини з радянською владою

Наприкінці 1920-х років радянська влада цензурувала твори Михайла Опанасовича. Зокрема, були зняти зі сцени п'єси "Багровый остров", "Зойкина квартира" та "Дни Турбиных". Основну роль у забороні булгаковських робіт відіграло Головне управління контролю за репертуаром Комітету у справах мистецтв, яке також не рекомендувало постановку п'єсу "Жизнь господина де Мольера". У зв'язку з цим драматург писав листи до владних структур. Так у вересні 1929 року Булгаков написав листа на ім'я секретаря Центрального виконавчого комітету СРСР, Авеля Єнукідзе. Потім 28 березня 1930 року, драматург написав гнівний лист раді народних комісарів СРСР, який, на відміну від інших, спрацював. 18 квітня Булгакову особисто подзвонив секретар Центрального комітету ВКП(б), Йосип "Сталін" Джугашвілі. У наступні роки Михайло Опанасович неодноразово писав листи головному партійному діячеві країни. Однак, вони залишилися без відповіді. А у 1931 році Булгаков просив про особисту зустріч з, так званим, "Батьком народів", але як і до того відповідь не прийшла. У 1935 році письменник разом з Анною Ахматовою написав листа на захист її чоловіка та сина. А вже через три роки, у 1938 році, драматург написав листа на захист свого друга, Миколи Ердмана.

У період "Хрущовської відлиги" почали публікувати твори письменника, які у час "сталінізму" були заборонені. Зокрема, Майстер і Маргарита" та інші роботи Булгакова.

Погляди на Росію

За оцінками різних дослідників біографії Булгакова, він був російським патріотом. Так сталося, що він жив в одні з найбільш буремних часів російської та української історій. Лютнева революція ознаменувала падіння Російської імперії. Згодом він писав, що з революцією "раптово та грізно наступила історія".

Погляди на Україну

Хоч Булгаков ніколи не приховував своєї імперської позиції щодо України, він, як очевидець подій 1918-1919 рр. у Києві, змушений був показати у своїх творах ( "Біла гвардія" і "Дні Турбіних") те піднесення, яке опанувало українським суспільством під час здобуття незалежності та постання Української Народної Республіки. Так на сторінках цих творів, разом з виразно гротескним зображенням таких постатей української політики тих часів, як гетьман Скоропадський, Симон Петлюра, полковник Болбочан, містяться і правдиві описи тогочасних подій.

От як Булгаков характеризує ті українські сили, які брали участь у здобутті незалежності:

Були десятки тисяч людей, які повернулися з війни і вміють стріляти... - А вивчили самі ж офіцери за наказом начальства! Сотні тисяч гвинтівок, закопаних у землю, схованих у клунях і коморах і не зданих, незважаючи на швидкі на руку військово-польові німецькі суди, прочуханки шомполами і стрілянину шрапнелями, мільйони патронів в тій же землі, і тридюймові гармати в кожному п'ятому селі, і кулемети в кожному другому, у всякому містечку склади снарядів, цейхгаузи з шинелями і папахами. І в цих же містечках народні вчителі, фельдшери, однодворці, українські семінаристи, які волею долі стали прапорщиками, здоровенні сини бджолярів, штабс-капітани з українськими прізвищами... всі говорять українською мовою, всі люблять Україну чарівну, уявну, без панів, без офіцерів-москалів, - і тисячі колишніх полонених українців, що повернулися з Галичини. Це доважкою до десятків тисяч мужиків?... О-го-го!

Оригінальний текст (рос.)

А от що пише Булгаков про Симона Петлюру:

Симон. Та не було його. Не було. Так, нісенітниця, легенда, міраж. Просто слово, в якому злилися і невситима лють, і жага мужицької помсти, і сподівання тих вірних синів своєї соняшникової, спекотної України, що ненавидять Москву, яка б вона не була - більшовицька, царська або ще якась.

Оригінальний текст (рос.)

Родина та особисте життя

Батьком Михайла Булгакова був Опанас Іванович ( рос. Афанасий Иванович), що працював викладачем Київської духовної академії, самостійно утримуючи велику сім'ю. Опанас Іванович народився 1859 року у сім'ї сільського священника та майбутньої хрещеної мати Михайла Опанасовича, Олімпіади Федорівни. Паралельно з викладацькою діяльністю Булгаков-старший працював у місцевій цензурі та мав чин статського радника, що означало надання спадкового дворянства. Мати, Варвара Михайлівна ( рос. Варвара Михайловна; 1870 - 1 лютого 1922), займалася вихованням свої дітей. Вона була донькою протоієрея Казанського собору у місті Карачев, Орловського повіту, Михайла Покровського. З тієї ж губернії були родом батьки Михайла Опанасовича. Йому мати прищепила любов до музики та літератури. Булгакови були сім'єю провінційної інтелігенції. За спогадами тих, хто знав Варвару Михайлівну, відзначали, що вона була гарною мамою, а також добрим вихователем, могла зайняти якимось ділом, вважаючи, що людям не можна байдикувати. У сім'ї Варвари Михайлівни було сім дітей: Михайло, Віра ( 1892), Надія ( 1895), Варвара ( 1895), Микола ( 1898), Іван ( 1900), Віра ( 1902). Після смерті чоловіка, 14 (27) березня 1907 року, Варвара Михайлівна вийшла заміж за Івана Павловича Воскресенського. Першою дружиною письменника стала Тетяна Миколаївна Лаппа, яка походила з сім'ї спадкових дворян, донька голови Саратовської казенної палати. Другою дружиною Михайла Опанасовича стала Любов Євгенівна Бєлозьорська. А третьою й останньою дружиною Булгакова стала Олена Сергіївна Шиловська (у дівоцтві - Нюрнберг). Їй Михайло Опанасович присвятив свій роман "Тайному другу". Вона була вірним другом і помічником письменника. Після смерті російського літературного діяча вона зробила багато для видавництва творів свого чоловіка, зокрема роману Майстер і Маргарита".

Булгаков був також хресним батьком своєї племінниці, дочки сестри Надії, Олени Андріївни Земської. За спогадами останньої Михайло любив влаштовувати вдома театральні вистави. Також у них було заведено ставити маленькі вистави- шаради, дорослі діти надавали уроки молодшим, навіть, мали учнів, які до них спеціально для цього приходили. Вони часто ходили в оперу, у драматичний театр тощо. Діти також полюбляли книги. У дачній бібліотеці Булгакових були книги англійською, французькою та німецькою мовами. Ще у дитинстві найулюбленішими письменниками Михайла Булгакова були Джеймс Фенімор Купер, Жюль Верн, Даніель Дефо. Іноземні мови знали усі діти родини та вважалось якось неможливим, щоб людина знала лише російську та українську мови.

Вшанування пам'яті

Щороку у день народження письменника, 15 травня, у місті Буча, де колись знаходилася дача сім'ї Булгакових, проходить вшанування пам'яті Михайла Опанасовича. Зокрема, бучанці щороку прибирають біля пам'ятного знаку, присвяченому російському драматургу, який знаходиться поблизу місця знаходження колишньої дачі сім'ї. Його встановили у 1991 році з нагоди 100-річчя письменника Українським товариством пам'яток історії та культури. 15 травня 2004 року у Москві на вулиці Велика Садова, № 10 відкрився Культурно-просвітній центр, музей-театр "Булгаковский Дом". На відкритті центру були присутні більше 500 людей, включаючи діячів культури, булгаковознавців, акторів місцевих театрів, художників, представників інтелігенції та шанувальників творчості письменників. Згідно з інформацією з офіційного сайту культурного центру його щотижня відвідують від тисячі людей. У 2011 році на базі культурного центру було відкрито Театр імені М. О. Булгакова.

У 2005 році, згідно з рішенням депутатів Київської обласної ради, у Києві з'явилася вулиця Булгакова. У ювілейному 2006 році, на 115-річчя митця Київська обласна рада V-го скликання одностайно прийняла рішення "Про збереження культурної та історичної спадщини, та створення історико-ландшафтного парку (заповіднику) садиби відомого письменника М. О. Булгакова". Згодом історико-ландшафтний парк внесли до переліку нерухомих пам'яток Київської області під порядковим № 1166 для занесення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України. 19 жовтня 2009 року у Києві відкрили перший пам'ятник в Україні, присвячений Булгакову. Його встановили на Андріївському узвозі, № 13, де колись жив письменник. У відкритті пам'ятника узяв участь тодішній міський голова Леонід Черновецький. Авторами монументу стали заслужений художник України Микола Рапай, а також заслужений архітектор України В'ячеслав Дормидонтов.

Переклади українською

Микола Рябчук. Дискурс домінування: до проблеми українсько-російських "асиметричних" відносин // Рідний край. 2010. № 1. стор.: 66-73.

Розділ III. Русь етнiчна або "вузька" // Євген Наконечний. Украдене ім'я: Чому русини стали українцями. Передмова Я. Дашкевича. 3-тє видання. Львів, 2001.- 400 с.

↑ Бальчос А. Бучанський лейтмотив: життя Михайла Булгакова // Бучанські новини. - 2010. - 11 травня.

Винятком є публікація булгаковський переклад п'єси Мольєра, „L'avare", яку було опубліковано у 1938 році у виданні Academia, а також „Седьмой сон", з п'єси „Бег", опублікований 1932 року у виданні Красная газета.

М. А. Булгаков. "И судимы были мертвые". М, 1994, стр. 80. (рос.)

М. А. Булгаков. "И судимы были мертвые". М, 1994, стр. 81. (рос.)

↑ Воробьова І. (15-05-2009). До дня народження Майстра. bucha.com.ua.

О Театре им. М.А. Булгакова. Офіційний сайт Культурно-просвітнього центру, музею-театру "Булгаковский Дом" (рос.).

У Києві відкрили перший в СНД пам'ятник Михайлу Булгакову. bucha.com.ua. 20-09-2007.

# data[].attributes.attachment_link.title
Булгаков Михайло Опанасович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Михайло Булгаков рос. Михаил Булгаков Псевдо Агарин, М. Б., Булл., М.Булл., Михаил Булл.