# data[].attributes.headline
Євге́н Па́влович Плу́жник 

# data[].attributes.subject
Євге́н Па́влович Плу́жник 

# data[].attributes.body
Народився 26 грудня 1898 року в слободі Кантемирівка (Східна Слобожанщина). Його батько походив із Полтавщини. Навчався в гімназіях Воронежа, Ростова-на-Дону та Боброва, але через участь у нелегальних гуртках був виключений.

У 1918 році родина переїхала на Полтавщину, де Плужник працював учителем української мови та літератури. Згодом вступив до Київського зоотехнічного інституту, але залишив навчання, вирішивши присвятити себе мистецтву. Навчався в Київському музично-драматичному інституті імені Миколи Лисенка, проте через тяжку хворобу (туберкульоз) змушений був перервати навчання.

Із початку 1920-х років активно долучився до літературного життя Києва, став учасником об’єднань «АСПИС», «Ланка», «МАРС». Його талант високо оцінювали такі митці, як М. Рильський, М. Зеров, М. Бажан.

4 грудня 1934 року був заарештований за звинуваченням у «націоналістичній діяльності». Спочатку засуджений до розстрілу, але вирок замінили на ув’язнення в Соловецькому таборі. Помер 2 лютого 1936 року від туберкульозу. Реабілітований посмертно в 1956 році.

Твори:

Поетичні збірки:

«Дні» (1926)

«Рання осінь» (1927)

«Рівновага» (1933)

Проза:

роман «Недуга» (1928)

Драматургія:

«Професор Сухораб»

«У дворі на передмісті»

«Змова в Києві»

Також писав сценарії для ВУФКУ та уклав разом із Валер’яном Підмогильним словник «Фразеологія ділової мови».

Внесок:

Євген Плужник — один із найяскравіших представників «Розстріляного відродження».

Його поезія вирізняється:

глибоким ліризмом

психологізмом

драматизмом

високою культурою мови

Він зробив значний внесок у розвиток української поезії ХХ століття та перекладацької справи. Його творчість стала символом трагічної долі української інтелігенції доби сталінських репресій.

# data[].attributes.headline
У вірші «Місто» поета Михайль Семенко мене вразило, як він описує швидке і шумне життя міста. Поет показує рух людей, машин і сучасний ритм життя. Це робить вірш незвичайним і цікавим

# data[].attributes.subject
У вірші «Місто» поета Михайль Семенко мене вразило, як він описує швидке і шумне життя міста. Поет показує рух людей, машин і сучасний ритм життя. Це робить вірш незвичайним і цікавим

# data[].attributes.headline
Найвідоміші твори«Бажання»«Місто»«Запрошення»«Тротуар»«П’єро кохає»«Кверофутуризм»📖 Збірки поезій«Prelude» (1913)«Дерзання» (1914)«П’єро кохає» (1918)«Кобзар» (1918, футуристична пародія)

# data[].attributes.subject
Найвідоміші твори«Бажання»«Місто»«Запрошення»«Тротуар»«П’єро кохає»«Кверофутуризм»📖 Збірки поезій«Prelude» (1913)«Дерзання» (1914)«П’єро кохає» (1918)«Кобзар» (1918, футуристична пародія)

# data[].attributes.headline
Михайль Семенко (1892–

# data[].attributes.body
Михайль Семенко (1892–1937) — український поет, представник доби Розстріляного відродження і засновник українського футуризму. �

На Урок +1

📅 Народження

Народився 31 грудня 1892 року

у селі Кибинці на Полтавщині.

Його батько був писарем, а мати — письменницею. �

Dovidka.biz.ua +1

🎓 Освіта

Навчався у Петербурзькому психоневрологічному інституті.

Ще молодим почав писати вірші та цікавитися новими напрямами мистецтва. �

Національна бібліотека України для дітей

✍️ Творчість

Семенко став лідером українського футуризму — літературного напряму, який прагнув створити нове сучасне мистецтво. �

Rest.kyiv.ua

Він експериментував із мовою, формою віршів та створював нові слова. �

onlyart.org.ua

Працював редактором журналів і організовував літературні об’єднання. �

Національна бібліотека України для дітей

⚔️ Трагічна доля

У 1937 році поета заарештувала радянська влада.

Його звинуватили у вигаданих злочинах.

23–24 жовтня 1937 року Семенка розстріляли в Києві. �

УІНП

📚 Значення

Михайль Семенко залишив великий слід в українській літературі. Він оновив поезію та став одним із найвідоміших митців авангарду ХХ століття. �

Rest.kyiv.ua

# data[].attributes.headline
П’єса розповідає про службовця Мину Мазайла, який соромиться свого українського прізвища і хоче змінити його на “благородніше”, російське.Через це в родині виникає конфлікт:Мина і тьотя з Курська виступають проти української мови.Син Мокій, навпаки, захищає українську культуру.

# data[].attributes.subject
П’єса розповідає про службовця Мину Мазайла, який соромиться свого українського прізвища і хоче змінити його на “благородніше”, російське.Через це в родині виникає конфлікт:Мина і тьотя з Курська виступають проти української мови.Син Мокій, навпаки, захищає українську культуру.

# data[].attributes.headline
«Вчись у природи творчого спокою»

# data[].attributes.subject
«Вчись у природи творчого спокою»

# data[].attributes.headline
Йога́нсен Майк Гервасійович

# data[].attributes.subject
Йога́нсен Майк Гервасійович

# data[].attributes.body
Михайло Йогансен, який пізніше назвав себе Майком, народився 28 жовтня 1895 року в Харкові. Його батько Гервасій був вихідцем з Латвії і викладав німецьку мову. Мати походила зі старобільських козаків Крамаревських.

Син Гервазіуса я, Майк Йогансен, — прямий нащадок діда свого діда, що був писарем у селі Екау Митавської губернії, — перші свої вірші вирізав ножем на дверях льоху. І, хоч опускалось коріння мого генеалогічного дерева в сиву запорізьку старину, все ж перші вірші свої я, Майк Йогансен, вирізав на дверях льоху німецькою мовою і, мавши вже 9 літ з дня народження, дуже розумно філософствував там про старість і смерть. Проте, не дивлячись на це, я ріс і ріс вгору і маю тепер один метр і 44 сантиметри заввишки.

Середню освіту здобув у Третій харківській чоловічій гімназії. Майк закінчив філологічний факультет Харківського університету, де вивчав латину. Він володів понад десятьма мовами, зокрема скандинавськими та старогрецькою, перекладав твори Шекспіра, Шиллера, Едгара По, Кіплінга, Веллса. Після навчання почав викладати на педагогічних курсах, а також історію української мови та загальне мовознавство в інституті народної освіти.

У 1918 році Йогансен під враженням від Радянсько-української війни та кривавих розправ денікінців у Харкові, за його власним свідченням, «поклав різку лінію у світогляді». Відтоді почав писати вірші українською.

«1918-го спробував писати вірші українською мовою і знайшов, що вони виходять природніше», – писав він в «Автобіографії»

Під час голоду 1918-1922 років у Йогансена померли батько, брат і сестра. 1921 року зближується з Василем Елланом-Блакитним, Миколою Хвильовим, Володимиром Сосюрою та іншими харківськими письменниками. Разом із ними став фундатором Спілки пролетарських письменників «Гарт» (1923). 1925 року із групою колег вийшов із «Гарту» і заснував літературне об'єднання Вільна академія пролетарської літератури (ВАПЛІТЕ). Після вимушеного саморозпуску організації в січні 1928 року ініціював створення «Техно-мистецької групи А» (1928—1931). Разом з учасниками цієї групи видавав «Універсальний журнал». Також Майк Йогансен жив у легендарному харківському будинку для діячів культури «Слово». Йогансен був серед тих друзів Миколи Хвильового, яких він запросив до себе додому за пів години до свого самогубства 1933 року на знак протесту проти репресій.

Першу поетичну збірку «Д’горі» опублікував 1921 року у журналі «Шлях мистецтва». Через чотири роки видав першу прозову книгу «Сімнадцять хвилин». Це були чотири новели, яку критики оцінили стримано, втім, автор з ними погодився. Та вже 1925 року під псевдонімом Віллі Вецеліус письменник видав пригодницький роман «Пригоди Мак-Лейстона, Гаррі Руперта та інших». Це був справжній бестселер, адже кожен розділ книжки видавали окремим випуском, а загальний тираж сягнув 100 тисяч примірників. Проте найважливішою книгою Майка Йогансена літературознавці називають роман-містифікацію «Подорож ученого доктора Леонардо і його майбутньої коханки прекрасної Альчести у Слобожанську Швайцарію» (1930).

Письменник тричі одружувався. З першою дружиною він мав сина Віктора, якому Йогансен присвятив поетичну збірку «Д’горі» (1921). Друга дружина – художниця та скульпторка Алла Гербурт, яка оформила його видання «Подорожі доктора Леонардо…». У подружжя був син Гай, але Алла пішла від Майка до Михайла Бойчука. За деякий час Майк Йогансен одружився втретє з Валентиною Ніколаєвою.

Майк Йогансен дружив з Олександром Довженком: вони любили разом їздити на полювання і риболовлю. Разом з Юрком Тютюнником Йогансен написав сценарій до Довженкової «Звенигори». Однак режисер вніс зміни до сценарію, через це Йогансен відмовився від авторства і припинив їхню дружбу. Також поет співпрацював з театром «Березіль» Леся Курбаса. Разом з Миколою Хвильовим і Остапом Вишнею Йогансен написав оперету «Мікадо» та ревю «Алло на хвилі 477».

18 серпня 1937 року енкаведисти забрали Йогансена з квартири будинку «Слово» і звинуватили в націоналістичній діяльності та спробі повалення соціалістичного ладу. Він не приховував своїх політичних поглядів:

Я говорив, що Остап Вишня – ніякий не терорист. Що саджають людей безвинних у тюрми. Я стверджував, що арешти українських письменників є результатом розгубленості й безсилля керівників партії і радянської влади.

Розглянувши на закритому засіданні 26 жовтня 1937 року судово-слідчу справу Михайла Йогансена, Військова Колегія Верховного Суду СРСР винесла вирок: «Йогансена М. Г. засудити до вищої міри кримінального покарання — розстрілу з конфіскацією всього майна, що належить йому особисто. Вирок остаточний і на підставі Постанови ЦВК СРСР від 1 грудня 1934 року[4] підлягає негайному виконанню».

За день до 42-річчя Майка Йогансена розстріляли 27 жовтня 1937 року у Києві. Ймовірно, тіло письменника поховали у Биківнянському лісі. Для вшанування памʼяті йому створили символічну могилу на Лукʼянівському цвинтарі.

Твори:

«Ах, життя моє дороге...», «Вовки і верблюжата», «Дядько Мусій і заєць», «Жабка», «Життя Гая Сергійовича Шайби», «Жук-водолюб і таргани», «Зубна щітка» «Ілюзія», «Касторка», «Кіт Чудило», «Кос Чагил на Ембі», «Краби», «Майборода», «Мисливські пригоди Івана», «Івановича», «Номіна - Оміна», «Оповідання про Майкла Паркера», «Північний птах», «Під парусом на дубі», «Подорож людини під кепом», «Подорож у Дагестан», «Подорож у радянську Болгарію», «71», «Подорож ученого доктора Леонардо», «Пригоди Мак-Лейстона, Гаррі Руперта та інших», «Прикаспійський вовк», «Професори українізації», «Резолюція», «Ситтутунга», «Собака», «Собака Джан», «Собака Джек, або Собака, що лазив на дерево», «Собака і ворони», «Сонце козаче», «Списана спина», «Старий вепер», «Хитрі качки», «Хто розірвав сову?», «Червона армія», «Як будується оповідання», «Як мураші наїлися цукру», «Як окунь сам упіймався», «Як орел приніс мисливцеві норця» та ін.

Внесок:

Співзасновник «Гарту» та ВАПЛІТЕ

Співпраця з авангардним театром «Березіль»

Спільно з Юрієм Тютюнником написав сценарій до фільму «Звенигора»

Написав одні з перших в Україні посібників для молодих авторів: «Як будується оповідання» та «Елементарні закони версифікації»

Брав участь у створенні «Харківського правопису» 1928 року

Перекладав твори Фрідріха Шиллера, Вільяма Шекспіра, Едґара Аллана По, Редьярда Кіплінга, Герберта Веллса

# data[].attributes.headline
Вірш Євгена Плужника передає спокій і гармонію природи, яка стає прикладом для людини. Через образи осені та журавлів автор закликає навчитися терпінню, мудрості та внутрішньому спокою. Твір залишає відчуття тихої роздумливості і показує, як поезія може поєднувати красу природи з філософським сенсом життя.

# data[].attributes.subject
Вірш Євгена Плужника передає спокій і гармонію природи, яка стає прикладом для людини. Через образи осені та журавлів автор закликає навчитися терпінню, мудрості та внутрішньому спокою. Твір залишає відчуття тихої роздумливості і показує, як поезія може поєднувати красу природи з філософським сенсом життя.

# data[].attributes.headline
провідний український 

# data[].attributes.body
провідний український прозаїк-модерніст 1920-х років, творець міського роману та інтелектуальної прози. Жертва сталінських репресій.

Найвідоміші твори —

урбаністичний роман «Місто» (1928), психологічний роман «Невеличка драма» (1930) та повість «Третя революція». Також відомий оповіданнями «Проблема хліба», «Син», «Історія пані Ївги».

# data[].attributes.headline
Валеріан Підмогильний 

# data[].attributes.subject
Валеріан Підмогильний 

# data[].attributes.headline
У творі «В степу» автор описує безмежний український степ. Ліричний герой милується природою, відчуває тишу, спокій і велич простору. Степ здається вільним і могутнім, але водночас трохи сумним. Через опис природи поет передає глибокі думки та настрій людини.

# data[].attributes.subject
У творі «В степу» автор описує безмежний український степ. Ліричний герой милується природою, відчуває тишу, спокій і велич простору. Степ здається вільним і могутнім, але водночас трохи сумним. Через опис природи поет передає глибокі думки та настрій людини.

# data[].attributes.headline
Мина мазайло.

# data[].attributes.subject
Мина мазайло.

# data[].attributes.body
Події відбуваються в Харкові у 1920-х роках. Мина Мазайло — службовець, який соромиться свого українського прізвища. Він хоче змінити його на «Мазєнін», бо вважає, що українське прізвище заважає йому зробити кар’єру.

Його син Мокій любить українську мову, цікавиться її історією та виступає проти зміни прізвища. Через це в родині починаються сварки. Мати підтримує Мину. З Курська приїжджає тітка Мотя, яка зневажає українську мову й виступає проти українізації. А тітка Тьотя з Києва, навпаки, підтримує Мокія.

У кінці п’єси Мину звільняють з роботи.

# data[].attributes.headline
Михайло Бойчук став однією з жертв періоду, який називають Розстріляним відродженням.Що з ним сталося:У 1936 році його заарештували радянські органи.Його звинуватили в «українському націоналізмі» та «контрреволюційній діяльності».13 липня 1937 року в Києві його розстріляли під час сталінських репресій.Багато його творів було знищено або замальовано, а ім’я заборонене на довгі роки..

# data[].attributes.subject
Михайло Бойчук став однією з жертв періоду, який називають Розстріляним відродженням.Що з ним сталося:У 1936 році його заарештували радянські органи.Його звинуватили в «українському націоналізмі» та «контрреволюційній діяльності».13 липня 1937 року в Києві його розстріляли під час сталінських репресій.Багато його творів було знищено або замальовано, а ім’я заборонене на довгі роки..

# data[].attributes.headline
Малюнки Михайла Бойчука

# data[].attributes.subject
Малюнки Михайла Бойчука

# data[].attributes.headline
У композиціях циклу показано щоденну працю українських селян: жнива, догляд за худобою, відпочинок після роботи, сімейні сцени. Люди зображені спокійними, зосередженими, величними, ніби герої давніх фресок.

# data[].attributes.subject
У композиціях циклу показано щоденну працю українських селян: жнива, догляд за худобою, відпочинок після роботи, сімейні сцени. Люди зображені спокійними, зосередженими, величними, ніби герої давніх фресок.

# data[].attributes.headline
У композиціях циклу показано щоденну працю українських селян: жнива, догляд за худобою, відпочинок після роботи, сімейні сцени. Люди зображені спокійними, зосередженими, величними, ніби герої давніх фресок.

# data[].attributes.subject
У композиціях циклу показано щоденну працю українських селян: жнива, догляд за худобою, відпочинок після роботи, сімейні сцени. Люди зображені спокійними, зосередженими, величними, ніби герої давніх фресок.

# data[].attributes.headline
Євген Плужник

# data[].attributes.subject
Євген Плужник

# data[].attributes.body
Євге́н Па́влович Плу́жник (літературний псевдонім Кантемирянин; 14 (26) грудня 1898, Кантемирівка, Богучарський повіт, Воронізька губернія[2], Російська імперія — 2 лютого 1936, Соловецькі острови, Архангельська область, РРФСР, СРСР) — український поет, драматург, перекладач зі східної Слобожанщини. Один з представників розстріляного відродження, жертва сталінського терору.Народився у слободі Кантемирівка Богучарського повіту Воронізької губернії (Східна Слобожанщина). Батько його виходець із Полтави.

Деякий час вчився у Воронезькій гімназії (виключений за участь у нелегальних гуртках), пізніше — у Ростові-на-Дону, Боброві (Воронежчина). 1918 року родина переїздить на Полтавщину, де Є. Плужник працює вчителем мови та літератури[3].

З 1920 року навчався у Київському зоотехнічному інституті, в якому працював чоловік його сестри; навчання покинув, щоб стати актором. З 1921 року поет навчався у Київському музично-драматичному інституті імені Миколи Лисенка, де вчився у відомого тоді професора Володимира Сладкопевцева разом із В. Строєвим та В. Осєєвою. Попри успіхи в інституті він змушений покинути навчання через туберкульоз. З 1924 року стає активним учасником організації «Ланка»[4].

У 1926 році хвороба загострилася, однак поет вижив («Ти знаєш, якщо дуже захотіти, можна і не вмерти…»). Лікування проходив у Ворзелі. Відтоді двічі на рік — в Криму або на Кавказі. З 1923 року Євген працював у редакціях перекладачем, а вечорами продовжував самоосвіту й писав вірші.

4 грудня 1934 року заарештований НКВС. Звинувачений у належності до так званої націоналістичної терористичної організації. У березні 1935 року виїзною Військовою колегією Верховного суду разом з Г. Епіком, М. Кулішем, В. Підмогильним, О. Ковінькою та іншими засуджений до розстрілу. Згодом вирок змінено на довготривале табірне ув'язнення на Соловках, де він помер від туберкульозу. Його останніми словами була фраза «Я вмиюся, пригадаю Дніпро і вмру». Похований на табірному кладовищі. Могила не збереглася.

Реабілітований у серпні 1956 року. Умовна могила — на Байковому кладовищі в Києві, 9 ділянка.

Літературну діяльність розпочав на початку 1920-х років. Перші твори під власним прізвищем опубліковані 1924 року. В літературу ввійшов завдяки старанням Ю. Меженка, який перший оцінив талант поета і привів його на засідання «Аспису». Поезію Є. Плужника високо оцінили М. Рильський, М. Зеров, М. Бажан.

Друкувався в журналах «Глобус», «Нова Громада», «Червоний Шлях», «Життя й Революція». У середині 1920-х років видав свої перші поетичні збірки «Дні» (1926)[5] і «Рання осінь» (1927).

Поезії Плужника притаманні глибокий ліризм, драматизм почуттів, майстерна поетична мова.

Входив до літературних об'єднань «АСПИС» (1923—1924), «Ланка» та «МАРС». У «Ланці» був опонентом Т. Осьмачки. В тогочасній літературі — В. Сосюри.

Працював разом з В. Атаманюком і Ф. Якубовським над «Антологією української поезії» (1930—1932).

Перекладав «Невський проспект» та «Одруження» Миколи Гоголя, «Похлібці» та «Злодії» Антона Чехова, «Тихий Дон» Михайла Шолохова, «Дитинство» й «Отроцтво» Л. Толстого, «Діло Артамонових» М. Горького, «Острів попелятих песців» Я. Кальницького, «Зруйновані гнізда» І. Кіпніса.

Плужник — автор збірки поезій «Рівновага» (1933, опубліковано в Аугсбурзі 1948, в Україні — 1966), роману «Недуга» («Сяйво», 1928), п'єс «Професор Сухораб» (1929), «У дворі на передмісті» (1929), «Болото» (текст невідомий), віршованої п'єси «Змова в Києві» («Шкідники», «Брати»). Останню мав ставити театр імені І. Франка (режисер Кость Кошевський) та «Березіль» Леся Курбаса.

Автор вірша в оповіданні Валер'яна Підмогильного «Третя революція». Написав кілька сценаріїв для ВУФКУ, однак фільми поставлені не були, доля сценаріїв невідома.

Спільно з Валер'яном Підмогильним уклав словник «Фразеологія ділової мови» (1926, 1927).

Заради заробітку робив мовну редакцію «робітничих» письменників, зокрема, редагував «Роман міжгір'я» Івана Ле.

# data[].attributes.attachment_link.title
Плужник_Євген

# data[].attributes.body
Іван Багряний — видатний письменник і політичний діяч, який першим у світовій літературі детально викрив жахи сталінського терору в романах «Тигролови» та «Сад Гетсиманський». Його легендарний памфлет «Чому я не хочу вертатись до СРСР?» став маніфестом захисту прав українських біженців та врятував тисячі людей від примусової репатріації. Як засновник Української революційно-демократичної партії, він став одним із найвпливовіших лідерів української еміграції, об'єднуючи патріотів у боротьбі за незалежність. За свій неоціненний внесок у культуру митець був посмертно удостоєний Шевченківської премії, залишившись символом незламності людського духу.

# data[].attributes.body
Оповідання:

-Етюд (серпень 1921-го)

-Міщаночка (Охтирка, 1924)

-Мадонна (Жмеринка, 1925)

-Заєць (Ялта, 1925)

-Петро Каменяр (Охтирка, 1925)

-З оповідань старого рибалки (1927)

-В сутінках (1927)

-Пацан (1928)

-Рука (1928)

-Збірка оповідань «Крокви над табором» (Харків, 1931)

Поеми:

-Монголія (1927)

-Цукроварня (Поема про чотирьох, 1927)

-Собачий бенкет (Київ, 1928)

-Вандея (1928)

-Ave Maria (Харків, 1929)

-Батіг (1928—1930),

-Ґутенберґ (1928—1930, зникла на початку 1930-х років)

-Сатирична епопея «Комета» (повністю не збереглась) (1928—1930)

-Гуляй-Поле (Тернопіль, 1944)

-Сатирична поема «Антон Біда — герой труда: повість про ДІ-ПІ» [Архівовано 17 лютого 2017 у Wayback Machine.] (Новий Ульм, 1947)

-Мечоносці (1932)

П'єси:

-Бузок

-Генерал (1944)

-Морітурі (1947)

Поетичні збірки:

-В поті чола (1927, заборонена до друку цензурою)

-До меж заказаних (Київ, 1929)

-Золотий бумеранґ (1946)

-Пісні (авторські пісні різних років)

Романи:

-Марево (втрачений)[28]

-Скелька (роман у віршах, Харків, 1930)

-Тигролови (Львів–Краків, 1944)

-Люба (1944, знищений власноруч)

-Сад Гетсиманський (Новий Ульм, 1950)

-Маруся Богуславка (виданий під заголовком «Буйний вітер», Мюнхен, 1957)[29]

-Людина біжить над прірвою (посмертно, Новий Ульм, Нью-Йорк, 1965)

Повісті:

-Розгром (повість-вертеп, 1948)

-Огненне коло (Новий Ульм, 1953)

-Морітурі (1947)

Статті:

-Україна біля Тихого океану (1944)

-На новий шлях (1946)

-Памфлет Чому я не хочу вертати на «родіну»? (інша назва «Чому я не хочу вертатись до СРСР?», 1946)

-Народження книги (1956)

Дитячі твори:

-Казка про лелек та Павлика-мандрівника (1943)

-Колискова (1955)

-Телефон (1956)

# data[].attributes.headline
Іван Багряний (справжнє ім'я: Лозов'ягін Іван Павлович)

# data[].attributes.subject
Іван Багряний (справжнє ім'я: Лозов'ягін Іван Павлович)

# data[].attributes.body
Народився 2 жовтня 1906р. в м. Охтирці на Полтавщині у родині сільського робітника-муляра.

Навчався у вищій початковій школі, вірші почав писати ще у 2 класі. Навчаючись у школі, був редактором шкільного журналу надія.

З 1920р. навчався у ремісничій профтехшколі, звідки перевівся в Краснопільську художньо-керамічну.

У 1924р. вступив до Охтирської філії організації «Плуг».

У 1925р. під псевдонімом Полярний надрукував свою першу книжку оповідань «Чорні силуети».

У 1926р. вступив до Київського художнього інституту, який не закінчив через матеріальну скруту.

Тоді під псевдонімом Багряний друкував поезії й оповідання в журналах «Глобус», «Життя й революція», «Червоний шлях» та «Плужанин».

Його прийняли до організації МАРС.

16 квітня 1932р. заарештовано за контрреволюційну і націоналістичну діяльність, рік тримали під слідством, потім засудили на 5 років заслання і вивезли на територію України.

1938 року повторно арештований та відсидів у Харківській в’язниці УДБ-НКВС на Холодній горі 2 роки і 7 місяців. Про це написав у романі “Сад Гетсиманський”

1940 р. з відбитими легенями й нирками був звільнений під нагляд. Знову оселився в Охтирці, працював декоратором у місцевому театрі, редагував газету «Голос Охтирщини», після початку війни потрапив до народного ополчення, працював в ОУН.

Згідно з німецьким курсом щодо української національної інтелігенції в 1942 р. мав бути розстріляний, але випадково врятувався.

1944 р. І. Багряний розійшовся в поглядах з керівництвом УПА й сам, без родини, емігрував до Словаччини, а згодом до Німеччини, залишивши дружину з дітьми вдома.

У 1945р. засновує газету «Українські вісті», засновує ОДУМ (Об’єднання демократичної української молоді).

Іван Багряний був учасником Мистецького українського руху (МУР) та брав участь у створенні цієї організації.

У 1946р. кількома мовами за кордоном надруковано його памфлет «Чому я не хочу вертати на «родіну»?»

Знайшов порятунок душі у новій родині, де народилися син Нестор і донька Роксолана.

1948 року Багряний заснував Українську революційно-демократичну партію (УРДП) і відтоді цілих 17 років — до самої смерті редагував газету «Українські вісті». Письменник був головою Виконавчого органу Української Національної Ради і заступником президента УНР.

Помер на 57-му році життя 25 серпня 1963р. Похований у місті Новий Ульм.

# data[].attributes.headline
Микола Хвильовий 

# data[].attributes.subject
Микола Хвильовий 

# data[].attributes.body
13 грудня 1893 р. – народився Микола Григорович Фітільов (Хвильовий) у с. Тростянець на Харківщині (нині Сумська область) в родині вчителів. Батько М. Хвильового прищепив синові любов до надбань світової культури.

Навчався він у початковій школі, у Охтирській гімназії, з 6-го класу якої був виключений за участь у революційній організації (за ведення пропаганди серед селянства, бунтарську вдачу)

1914-1917 Брав участь у Першій світовій та громадянській війнах.

Писати художні твори М. Хвильовий розпочав 1917 року.

1919 Вступив до КП(б)У. Одружується з учителькою Катериною Гащенко. Будучи комуністом, рішуче відмовився вінчатися, чим викликав велике невдоволення матері дружини. 1919 р. у Харкові вийшло друком три збірки поезій.

1921 р. – М. Хвильовий демобілізується, переїжджає до Харкова.

Його твори

новела «Я (Романтика)»повість «Санаторійна зона»роман «Вальдшнепи»збірка «Сині етюди»а також сатиричні оповідання «Іван Іванович» та «Ревізор».

Основні напрямки внеску Миколи Хвильового:

Літературна організація: Засновник та ідейний лідер спілок «Гарт» (1923) та ВАПЛІТЕ (1926)які об'єднували найталановитіших письменниківпротистоячи пролетарським «шаромижникам».

«Літературна дискусія» (1925–1928): Ініціював обговореннявисунувши гасла «Геть від Москви!»«Орієнтація на психологічну Європу» та «Азійський похід»закликаючи до створення самобутньої української культури.

Модернізація прози: Автор збірки «Сині етюди» (1923)яка ввела стиль «романтика вітаїзму» — поєднання революційної романтики з психологізмом.

Трагедія революції: У новелах «Я (Романтика)»«Санаторійна зона» досліджував роздвоєність душі інтелігента-комуністаякий заради утопії вбиває власну «людяність».

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
Микола Хвильовий 

# data[].attributes.body
Михайло Семенко — основоположник українського футуризму, ключова фігура «Розстріляного відродження» (1920-ті рр.), який модернізував українську лірику. Він ввів урбаністичну тематику, неологізми та верблібр, руйнуючи традиційні канони. Семенко заснував об'єднання «Нова генерація» і активно розвивав українське кіно як редактор ВУФКУ.

Vogue

Vogue

+3

Основні аспекти внеску Михайла Семенка:

Футуризм і модернізація: Семенко «перевернув» українську літературу, відмовившись від побутового стилю на користь урбанізму індустріальних пейзажів і динаміки («Місто» «Осінь»).

Новаторство у формі: Він ввів нові форми вірша експериментував з неологізмами ритмом і розривами рядок також популяризував верлібр (вільний вірш).

Ідейний лідер: Створив і очолив літературні групи (Кверофутуризм «Аспанфут» «Нова генерація»), які стали платформою для авангардного мистецтва.

Критика і кіно: Як головний редактор Одеської кінофабрики ВУФКУ (1924–1927) і редактор журналу «Нова генерація» Семенко сприяв модернізації українського кінематографа і критику, орієнтуючи їх на світові стандарти.

«Зміна» «Кобзаря»: Публікуючи власні збірки під назвою «Кобзар» (1924) він кинув виклик традиційному погляду на українську поезію.

# data[].attributes.body
Михайль Семенко (1892–1937) — основоположник українського футуризму, поет-експериментатор, який зруйнував традиційні канони поезії

. Його творчість вирізняється урбанізмом, епатажем та пошуком нових форм. Найвідоміші збірки: «Дерзання», «П'єро кохає», «Місто», «Тов. Сонце». Серед ключових творів — вірші «Місто», «Запрошення», «Патріот», «Бажання».

Найвідоміші поезії та цикли:

«Місто» («Осте сте...») — урбаністичний вірш, що передає ритм міста

.

«Патріот» — вірш із вираженим футуристичним стилем.

«Запрошення» — «Я покажу вам безліч світів...».

«П'єро кохає» — збірка, що стала основою його поетичного образу.

«Місто» («Трамваїв дзенькіт...») — відображення індустріалізації.

«Бажання».

«Поезія» («Фффф...»).

«Мій рейд у вічність».

«Автопортрет».

Ключові збірки та видання:

Альманах трьох (1920).

П'єро кохає, задається і мертвопетлює (1918).

Дерзання (1914).

Тов. Сонце (1931).

Повна збірка творів (Темпора, 2017).

Wikipedia +1

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
Михайло семенко

# data[].attributes.body
Миха́йль Семенко́ (Миха́йло Васи́льович Семе́нко, 19 (31) грудня 1892[1], село Кибинці, Миргородський повіт, Полтавська губернія, Російська імперія — 24 жовтня 1937, тюрма НКВС СРСР, Київ) — український поет доби Розстріляного відродження; основоположник і теоретик українського футуризму (також відомого як панфутуризм), організатор футуристичних угрупувань, редактор багатьох видань.

# data[].attributes.headline
Михайло семенко

# data[].attributes.subject
Михайло семенко

# data[].attributes.headline
Вероніка Черняхівська писала ліричну поезію («Стелиться мла і туман. Містичне співає когут…» Або: «Постать мила, тінь, що я любила...»).

# data[].attributes.subject
Вероніка Черняхівська писала ліричну поезію («Стелиться мла і туман. Містичне співає когут…» Або: «Постать мила, тінь, що я любила...»).

# data[].attributes.body
Вірші друкувалися в альманах «Гроно» та «Вихрь революции».

Переклади

ред.

Знала давньогрецьку, латинську, російську, французьку, німецьку, англійську мови.

Окрім медичних праць, переклала українською й опублікувала:

роман Джека Лондона «Місячна долина» (1927, перевидано 1971 року),

«Прорість» («Жерміналь») Еміля Золя,

«Олівер Твіст» Чарльза Діккенса (1929, перевидано 1963 і 1993 року).

Після арешту батьків переклади друкувала анонімно.

# data[].attributes.headline
Олекса Слісаренко 

# data[].attributes.subject
Олекса Слісаренко 

# data[].attributes.body
Олекса Слісаренко починав як поет-символіст, згодом зацікавився футуризмом, а пізніше перейшов до прози. Його тексти вирізнялися експериментальністю, увагою до внутрішнього світу людини та сучасних соціальних змін 1920-х років.

Творчість

писав поезію та прозу

працював у стилях символізму й авангардизму

відображав складність нової радянської дійсності без прикрас

Репресії і загибель

У 1930-х роках Слісаренка заарештували за стандартними для того часу звинуваченнями в «націоналізмі».

У 1937 році його розстріляли, як і багатьох інших українських митців, знищених сталінським режимом.

твори «Чорний Ангел» — найвідоміший роман письменника

«Президент Кислокапусти»

«Алхімік»

«Книга балагулів»

«Бунт»

«Господарство доктора Гальванеску»

«Автомат із двома нулями»

# data[].attributes.body
Микола Куліш — видатний український драматург доби «Розстріляного відродження».

Він зробив великий внесок у розвиток української драматургії ХХ століття.

У своїх творах письменник порушував важливі суспільні проблеми, зокрема питання мови, національної свідомості та духовної кризи людини.

Його п’єса «Мина Мазайло» висміює зросійщення українців і втрату національної гідності.

Куліш створював глибокі психологічні образи та поєднував сатиру з трагізмом.

Він співпрацював із режисером Лесем Курбасом і театром «Березіль», що сприяло розвитку модерного українського театру.

Творчість Миколи Куліша стала важливою частиною української культури та літературної спадщини.

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
Іван Багряний 

# data[].attributes.headline
Михайло Хвильовий 

# data[].attributes.subject
Михайло Хвильовий 

# data[].attributes.body
Микола Хвильовий (1893–1933) —

видатний український прозаїкпоетпубліцистідеолог «Розстріляного Відродження». Засновник ВАПЛІТЕініціатор літературної дискусії 1925-1928 рр.відомий гаслом «Геть від Москви!». Автор збірки «Сині етюди»новели «Я (Романтика)»роману «Вальдшнепи». Покінчив життя самогубством через репресії.

Справжнє ім'я: Микола Григорович Фітільов (народився 13 грудня 1893 року на Харківщині в родині вчителів)

.

Літературний шлях: Почав писати вірші згодом перейшов до прози. Збірки: «Сині етюди» (1923)«Осінь» (1924)«Санаторійна зона» (1924).

Діяльність: Очолював літературне угруповання ВАПЛІТЕ (Вільна академія пролетарської літератури).

Ідеологія: Виступав за розвиток української літератури та її орієнтацію на Європу («Геть від Москви!»«Орієнтація на психологічну Європу»).

Фінал: Через цькування та арешт друга Михайла Ялового, 13 травня 1933 року в Харкові вчиняє самогубствопротестуючи проти репресій та Голодомору.

Його творчість — це поєднання революційних ідей із глибоким психологізмом та трагічним світовідчуттям.

Основні напрямки та твори творчості:

Новелістика та проза:

«Я (Романтика)» (1924): новелащо розкриває роздвоєння особистості чекіста між фанатичною відданістю революції та загальнолюдськими цінностями.

«Сині етюди» (1923): збіркащо принесла автору визнаннявідзначається ліризмом та романтичним сприйняттям революції.

«Санаторійна зона» (1924): повістьщо порушує питання про долю інтелігенції в нових реаліях.

«Вальдшнепи» (1926): роману якому Хвильовий гостро ставить питання про національну самостійність культуричерез що твір був знищений.

Інші твори: «Арабески»«Кіт у чоботях»«Мати»«Сентиментальна історія».

Поезія:

Збірки: «Молодість» (1921)«В електричний вік»«Досвітні симфонії» (1922). Поезія Хвильового — це романтично-експресіоністичні пошуки.

Публіцистика:

Автор гасла «Геть від Москви!» та ініціатор літературної дискусії 1925-1928 рр. Його памфлети («Україна чи Малоросія?»«Камо грядеши») обстоювали орієнтацію української літератури на психологічну Європуа не на російську культуру.

Особливості стилю:
Хвильовий започаткував в українській прозі особливий стиль — «романтичний вітаїзм» (сприйняття життя як безперервного руху)поєднуючи його з психологічним імпресіонізмом філософськими роздумами про долю України та трагізмом втрати ідеалів. Його самогубство 13 травня 1933 року стало символом краху сподівань українських комуністів на культурне відродження в СРСР.

Ключовий внесок у культуру:

Літературна дискусія та гасла: Хвильовий став ініціатором знаменитої літературної дискусії 1925–1928 роківобстоюючи самостійний шлях розвитку української літератури. Його памфлети («Україна чи Малоросія?»«Камо грядеши») та гасла «Геть від Москви!»«Дайош Європу!» закликали орієнтуватися на психологічну Європуа не на російське домінування.

Засновник ВАПЛІТЕ: Був ідейним натхненником та організатором Вільної академії пролетарської літератури (ВАПЛІТЕ)яка об'єднувала найкращих митців того часустимулюючи створення високого мистецтваа не «масовізму».

Новаторська проза: Його твори («Я (Романтика)»«Сині етюди»«Санаторійна зона») започаткували український імпресіонізм та модернізм. Вони глибоко досліджували психологію людинивнутрішню роздвоєність і трагедію революції.

Символ культурного опору: Став символом боротьби за незалежність української культурисвоєю смертю у 1933 році (самогубство) висловивши протест проти тоталітарної системи та початку репресій.

Хвильовий перетворив українську літературу з «провінційної» на авангарднуєвропейськузалишаючись ключовою фігурою в боротьбі за самобутність української культури.

# data[].attributes.headline
Михайло Бойчук зробив надзвичайно важливий внесок у розвиток українського мистецтва ХХ століття, особливо в галузі монументального живопису.Основні напрями внеску:Заснування бойчукізмуБойчук створив оригінальний мистецький напрям — бойчукізм, який поєднав:традиції візантійського та українського іконописународне мистецтвоідеї європейського модернізму.

# data[].attributes.subject
Михайло Бойчук зробив надзвичайно важливий внесок у розвиток українського мистецтва ХХ століття, особливо в галузі монументального живопису.Основні напрями внеску:Заснування бойчукізмуБойчук створив оригінальний мистецький напрям — бойчукізм, який поєднав:традиції візантійського та українського іконописународне мистецтвоідеї європейського модернізму.

# data[].attributes.body
П'єси: "Мина Мазайло»,«Народний Малахій»,«Патетична соната».

Драми: "97",«Комуна в степах».

Психологічні твори: «Прощай, село»,«Зона»,«Маклена Граса».

# data[].attributes.headline
Михайло Драй-Хмара

# data[].attributes.subject
Михайло Драй-Хмара

# data[].attributes.body
Михайло Драй-Хмара — відомий український поет, перекладач і літературознавець, один із представників покоління «Розстріляного відродження». Він народився 1889 року на Черкащині та прожив лише 50 років. Навчався в Київському університеті, де здобув ґрунтовну освіту, а згодом сам викладав українську літературу у вищих навчальних закладах Києва. Він був людиною глибокої культури та широких знань, добре знав іноземні мови й багато перекладав із французької, польської та інших мов.

Драй-Хмара належав до гурту неокласиків — митців, які прагнули зберегти високу художню культуру слова, орієнтувалися на античну спадщину та європейські традиції. У своїй поезії він поєднував красу форми й глибокий зміст. Його вірші відзначаються мелодійністю, символічністю та філософськими роздумами. Поет часто звертався до тем природи, кохання, духовної чистоти, а також розмірковував над долею митця й відповідальністю людини перед суспільством.

Серед найвідоміших його творів — «Лебеді», «Блакитна далечінь», «Проростень». У цих поезіях відчувається прагнення до гармонії, віра в незламність духовних ідеалів і любов до рідної культури.

На жаль, у 1930-х роках радянська влада розпочала переслідування української інтелігенції. Михайла Драй-Хмару звинуватили в націоналізмі, заарештували та заслали до таборів на Колиму. Там, у тяжких умовах, він помер у 1939 році. Його життя стало трагічним прикладом долі багатьох українських митців того часу. Незважаючи на це, творчість Драй-Хмари залишила помітний слід в українській літературі та є важливою частиною нашої культурної спадщин.

# data[].attributes.headline
Він очолив «неокласиків»майстерно розвивав сонетну форму у збірці «Камена» (1924)здійснив фундаментальні переклади античних авторів та сформував європейський вектор розвитку української літератури. 

# data[].attributes.subject
Він очолив «неокласиків»майстерно розвивав сонетну форму у збірці «Камена» (1924)здійснив фундаментальні переклади античних авторів та сформував європейський вектор розвитку української літератури. 

# data[].attributes.headline
Підмогильний Валер'ян

# data[].attributes.subject
Підмогильний Валер'ян

# data[].attributes.body
Валер’ян Підмогильний (1901–1937) — український письменник і перекладач, представник покоління «Розстріляного відродження». Народився 2 лютого 1901 року в селі Чаплі на Катеринославщині. Навчався в реальному училищі, згодом — в університеті, рано почав літературну діяльність. У своїх творах звертався до проблем внутрішнього світу людини, психології особистості, взаємин міста й села. Найвідоміший його роман — «Місто» (1928), також він є автором роману «Невеличка драма» та багатьох оповідань, перекладав твори французьких письменників. У 1934 році був заарештований радянською владою за звинуваченням у націоналізмі, засуджений до ув’язнення, а 3 листопада 1937 року розстріляний в урочищі Сандармох у Карелії. Реабілітований посмертно.

Написав

Романи:

«Місто» (1928)

«Невеличка драма» (1930)

Повісті та оповідання:

«Старець»

«Син»

«Проблема хліба»

«Військовий літун»

«Третя революція»

«Добрий Бог»

«Іван Босий»

«Повстанці»

Валер’ян Підмогильний зробив значний внесок у розвиток української літератури ХХ століття. Він глибоко досліджував психологію людини, показував внутрішні переживання героїв і їхній духовний розвиток. У романі «Місто» Підмогильний уперше масштабно показав життя людини в місті та проблеми урбанізації. Як перекладач, він знайомив українських читачів із творами французьких класиків. Його творчість стала символом «Розстріляного відродження» і вплинула на подальший розвиток української прози.

# data[].attributes.headline
Вірші та сонети:

# data[].attributes.subject
Вірші та сонети:

# data[].attributes.body
«Київ з лівого берега»

«Сон Святослава»

«Саломея»

«Обри»

«Чистий четвер»

«В степу»

# data[].attributes.body
Микола Куліш (1892–1937) — видатний український драматурггромадський діячпрезидент ВАПЛІТЕ (1926)ключова постать «розстріляного відродження». Народився на Херсонщиніписав драми («Мина Мазайло»«Народний Малахій»«97»)які вирізнялися глибоким психологізмом та соціальною критикою. Співпрацював з Л. Курбасомрозстріляний в урочищі Сандармох.

Народження: 18 грудня 1892 р. у селі Чаплинка (Херсонська обл.) у бідній селянській родині.

Освіта та молодість: Навчався в Олешківському міському училищізвідки його виключали за організацію гуртків. Закінчив гімназію екстерномвступив до Одеського університету (1914)але був мобілізований на Першу світову війну.

Репресії: На початку 1930-х творчість піддана гострій критиці. Заарештований у грудні 1934 р. за звинуваченням у приналежності до терористичної організації.

Загибель: Ув'язнений на Соловкахрозстріляний 3 листопада 1937 року в урочищі Сандармох (Карелія).

# data[].attributes.headline
Найвідоміші роботи (і цикли):Фрески Луцьких казарм у Києві (1919)Розписи Київського кооперативного інститутуМонументальні розписи в Харкові (Будинок Червоної армії)Цикл фресок “Селянське життя”Цикл “Праця”Композиції на революційну та соціальну тематику (колективна праця, село, робітники)

# data[].attributes.subject
Найвідоміші роботи (і цикли):Фрески Луцьких казарм у Києві (1919)Розписи Київського кооперативного інститутуМонументальні розписи в Харкові (Будинок Червоної армії)Цикл фресок “Селянське життя”Цикл “Праця”Композиції на революційну та соціальну тематику (колективна праця, село, робітники)

# data[].attributes.headline
Микола Зеров (1890–1937) — видатний український поет-неокласик, перекладач античної поезії, літературознавець і критик. Лідер «грона п’ятірного», професор Київського університету. Виступав за європейську орієнтацію української літератури. Репресований радянською владою, розстріляний в урочищі Сандармох. 

# data[].attributes.subject
Микола Зеров (1890–1937) — видатний український поет-неокласик, перекладач античної поезії, літературознавець і критик. Лідер «грона п’ятірного», професор Київського університету. Виступав за європейську орієнтацію української літератури. Репресований радянською владою, розстріляний в урочищі Сандармох. 

# data[].attributes.headline
Іван Багряний 

# data[].attributes.subject
Іван Багряний 

# data[].attributes.headline
Вероніка Черняхівська 

# data[].attributes.subject
Вероніка Черняхівська 

# data[].attributes.headline
Михайло Бойчук (1882–1937) — український художник-монументаліст, педагог, засновник мистецької школи бойчукізму, один із найяскравіших представників Розстріляного відродження.Народився: 30 жовтня 1882 року, с. Романівка (тепер Тернопільська область)Помер: 13 липня 1937 року, Київ

# data[].attributes.subject
Михайло Бойчук (1882–1937) — український художник-монументаліст, педагог, засновник мистецької школи бойчукізму, один із найяскравіших представників Розстріляного відродження.Народився: 30 жовтня 1882 року, с. Романівка (тепер Тернопільська область)Помер: 13 липня 1937 року, Київ

# data[].attributes.headline
Куліш Микола Гуворич.

# data[].attributes.subject
Куліш Микола Гуворич.

# data[].attributes.headline
Михайло Бойчук 

# data[].attributes.subject
Михайло Бойчук 

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Бойчук Михайло Львович

Михайло Бойчук

Народження

30 жовтня 1882
Романівка, Теребовлянський повіт, Австро-Угорщина Королівство Галичини та Володимирії,

Смерть

13 липня 1937 (54 роки)

Київ, Українська РСР,
СРСР

Національність

українець

Країна

Діяльність

художник

Напрямок

монументалізм

Вплив на

Бойчук Тимофій Львович

Відомі учні

Кутинська Віра Іванівна , Кирилова Віра Миколаївна , Зоря Галина Денисівна , Базилєв Микола Іванович , Бондаренко Володимир Іванович , Беклемішева Ірина Михайлівна , Іванченко Павло Михайлович , Комар Григорій Якович , Сабадиш Петро Євлампійович , Логвинська Лідія Петрівна , Гізлер Галина Георгіївна , Гузун Ольга Юдівна і Рокицький Микола Андрійович

Бойчук Михайло Львович у Вікісховищі

Висловлювання у Вікіцитатах

Миха́йло Льво́вич Бойчу́к ( 30 жовтня 1882, Романівка, Теребовлянський повіт, Королівство Галичини та Володимирії, Австро-Угорщина - 13 липня 1937, Київ, Українська РСР, СРСР) - український художник, маляр- монументаліст, засновник самобутньої школи українського мистецтва "бойчукізм", лідер групи "бойчукістів". Член Наукового товариства імені Шевченка (1912), Українського наукового товариства ( 1917). Один із засновників монументального мистецтва України XX століття. Представник Розстріляного відродження.

Брат художника Тимофія Бойчука, батько журналістки Ганни Бойчук-Щепко.

Соціолог В. Старосольський за метричним записом у церковній книзі встановив точну дату народження митця - 30 жовтня 1881 року. Його рідне село Романівка - глухий закуток за 18 кілометрів від Теребовлі.

Батько - рільник, підписував свої листи Лев або Левонтій. Мати - Ганна, дочка Андрія. Після її смерті ( 9 квітня 1907 р.) батько одружився вдруге. Від першого шлюбу він мав дітей Михайла, Івана, Дмитра, Марію, Тимка, Катерину та Юлію, від другого - Олену й Розалію. Родина посідала 14 моргів поля. Хата згоріла після війни, і згодом її розібрали, - разом із нею пропали ранні малюнки Михайла.

1898 року майбутній митець прибув до Львова для навчання в малярській школі. Навчався в студії Юліана Панькевича у Львові.

Підтриманий Науковим товариством ім. Т. Шевченка на чолі з М. Грушевським (з 1912 року сам стає членом товариства), на кошти НТШ і митрополита Андрея Шептицького він навчався у Віденській академії мистецтв, потім - у Леона Вичулковського в Краківській.

Закінчивши академію із срібною медаллю, поїхав вчитися до Мюнхенської академії, потім на кілька років - до Парижа, де він стає одним із засновників української громади. Вивчаючи досягнення світової культури, художник водночас заглибився у народне примітивне мистецтво.

Опинившись 1908 року в Парижі - столиці тодішнього мистецького життя Європи - М. Бойчук в оригіналах вивчає творчість Сезанна, Ренуара, ознайомлюється з Пікассо. Ці майстри остаточно ствердили його сумніви щодо академічної рутини офіційної школи. Вони приваблюють його аналізом художньої культури сучасного й минулого, а також простого й виразного мистецтва примітиву. Разом з тим Бойчука не захоплюють індивідуалістські, роз'єднані формальні пошуки. Саме в Парижі у нього "виникла думка зробити мистецтво добром, надбанням народних мас". М. Бойчук замислюється над вагою колективності в мистецтві (йшлося не лише про колективність сприймання, щоб твори стали колективною власністю, а й про колективну творчість). Так він прийшов до ідеї монументалізму.

Своїх послідовників, а потім і учнів Бойчук переконував:

Не бійтеся втратити свою індивідуальність. Хто краще працює, до того приглядайтесь. Не треба боятись запозичувати у іншого, треба намагатися зробити краще. Індивідуальність сама виявиться, коли майстер визріє.

Група митців, так званих "бойчукістів", що утворилася під його началом ( Микола Касперович, Софія Бодуен-де-Куртене, Софія Налепинська), свідомо пішли на авторське самозречення, працюючи колективно.

Студіюючи в Парижі історію мистецтв, художники невдовзі прийшли до орієнтації на Візантійське мистецтво й мистецтво Київської Русі, вбачаючи у ньому вершинні явища художньої творчості (М. Бойчук прагнув саме на таких засадах почати відродження нового українського мистецтва). Разом, у паризькому "Салоні незалежних", вони почали й виставлятись під спільним гаслом "Відродження візантійського мистецтва". 1909 року він засновує тут майстерню неовізантійського мистецтва, яка стала початком його творчої школи.

Про чергову таку виставку, в якій взяли участь понад дві тисячі авторів, петербурзький елітарний журнал "Аполлон" 1910 року писав:

Серед анархії й вакханалії, що панують на виставці Незалежних, у дружніх засиллях цієї (тобто Бойчукової) тісної групи відчувається щось серйозне й велике - туга за монументальним стилем, за анонімною й колективною творчістю, за живописом як професійною таємницею артизанів (художників) і ченців.

У Парижі Михайло Бойчук одружився із Софією Налепинською. У 1910- 1911 роках він бував також в Італії, де вивчав твори монументального мистецтва, передусім періоду проторенесансу, опановував різні технічні прийоми в темпері та фресці.

Наприкінці 1925 року в Києві було засновано Асоціацію революційного мистецтва України (АРМУ), що об'єднувала бойчукістів. АРМУ пропагувала впровадження мистецтва в побут, поєднання його з життям, заперечувала натуралістичний реалізм. Бойчукісти прагнули до національної своєрідності українського мистецтва. Ці ідейно-художні принципи не вкладалися в канонізовані рамки "радянського мистецтва", викликали з боку "войовничих соціалістів" звинувачення у спотворенні образів радянських людей, соціалістичної дійсності. До того ж ще дошкуляла недоброзичливість інших митців, продиктована групівщиною. Останнє змусило Михайла Бойчука 1931 року залишити Київ.

Спочатку Бойчук викладав у Ленінградській академії мистецтв, був керівником кафедри композиції АМ, а вже 1932 року повертається в Україну - в Харків.

Український фашизм намагається представити мене як одного з проводирів "українського національного стилю" в мистецтві. Я не ставив собі завдання створювати "національний український стиль", я завжди дивився так, що образотворче мистецтво є інтернаціональна мова, яка не потребує перекладачів.

- Доповідь Михайла Бойчука на першому пленумі Оргбюра Спілки радянських художників і скульпторів УСРР. 27 листопада - 2 грудня, 1933 р. Харків.

У листопаді 1926 - травні 1927 Бойчук разом із дружиною Софією Налепинською-Бойчук, учнями Іваном Падалкою та Василем Седляром мали творчу подорож до Німецької держави, Французької республіки, Королівства Італія. Поїздка за кордон стала однією з формальних підстав для їхнього арешту та звинувачення у "шпигунстві" й участі в "контрреволюційній організації".

25 листопада 1936 року органи НКВС заарештували Михайла Львовича Бойчука, а 13 липня 1937 року в Києві разом з його талановитими учнями Іваном Падалкою та Василем Седляром розстріляли.

Софію Налепинську-Бойчук стратили 11 грудня 1937 року також як "шпигунку" і "дружину керівника націоналістичної терористичної організації серед художників". Долю цих чотирьох розділила більшість учнів Михайла Бойчука.

Сучасників М. Бойчука дивувала його свідома відмова від участі у виставках. Він же не бачив у цьому потреби, вважаючи, що призначення фресок монументалістів - громадські будівлі й широкі майдани, де вони "експонуються" постійно.

Всі фрески Бойчука були терміново заштукатурені після арешту художника. Вже 1952 року згідно з наказом № 2115 Комітету в справах мистецтв фрески були вилучені з Національного музею Львова і знищені. У підвалі Львівської бібліотеки АН УРСР серед "ідейно шкідливих" експонатів загинуло і 14 творів М. Бойчука: "Милосердя", "Сон", "Богородиця з дитям", "Біля криниці", "Письменниця" та інші. Проте вдалося зберегти деякі твори Михайла Бойчука завдяки львівській художниці Ярославі Музиці, яка з 1914 року (коли М. Бойчук вимушено залишив Львів, покинувши картини у своїй майстерні) зберігала твори митця та його невеликий, але значної наукової вартості архів. З погляду монументаліста те, що ми можемо бачити зараз у натурі, - лише ескізи, підготовчі начерки до іншого - більшого й барвистішого.

Але працю Михайла Бойчука не можна міряти лише кількістю творів (чи створених, чи лише збережених). Крім творів живопису, графіки він виступив як новатор-монументаліст, що створив свою школу в монументальному малярстві, колектив однодумців і послідовників (над розписом приміщень 4 поверхів Луцьких казарм у Києві 1919 р. працювали близько 200 художників).

"Навіть на інші, дужчі індивідуальності Бойчук потрафив вплинути так, що головні напрямки сучасного українського мистецтва пішли майже без винятку шляхом монументалізму", - так оцінював роль і значення творчого пошуку цього митця відомий графік і художній критик Павло Ковжун.

М. Бойчук підготував плеяду учнів, з яких Тимофій Бойчук (брат Михайла Львовича), Кирило Гвоздик, Антоніна Іванова, Сергій Колос, Оксана Павленко, Іван Падалка, Олександр Мизін, Василь Седляр, Микола Рокицький, Онуфрій Бізюков, Віра Бура-Мацапура (так звані бойчукісти) втілили його творчі ідеї також у кераміці, тканині, книжковій графіці тощо.

1991 року у Львові, Києві, Тернополі та інших містах проходила виставка "Бойчук і бойчукісти, бойчукізм".

1990 року засновано Тернопільську обласну мистецьку премію імені Михайла Бойчука.

1992 року в рідному селі Романівка братам Бойчукам встановлено пам'ятник (скульптор Б. Рудий).

У містах Київ, Коростень, Львів є вулиця Михайла Бойчука.

У місті Кропивницький провулок Шишкіна перейменували на провулок Михайла Бойчука.

У місті Дніпро вулицю Брюллова перейменували на вулицю Михайла Бойчука.

2000 року ім'я Михайла Бойчука надано Київському інституту декоративно-прикладного мистецтва й дизайну.

У 2020 році у рідному селі Романівка Теребовлянського району Тернопільської області, дім братів Бойчуків почали реставрувати волонтери за власні кошти.

Білокінь С., Дуда І. Бойчук Михайло Львович // Тернопільський енциклопедичний словник : у 4 т. / редкол.: Г. Яворський та ін. - Тернопіль : Видавничо-поліграфічний комбінат "Збруч", 2004. - Т. 1 : А - Й. - С. 160. - ISBN 966-528-197-6 .

Дуда І. Майстер фрески // Вільне життя. - 1982. - 30 жовтня.

Білокінь С. Михайло Бойчук: Джерела й література. - К., 1986.

Білокінь С. З-під неправди // Україна. - 1988. - № 9 (1621).

Білокінь С. Колективізм - пафос творчості Михайла Бойчука // Образотворче мистецтво. - 1988. - № 1.

Білокінь С. Михайло Бойчук у листуванні // Соціалістична культура. - 1989. - № 7 (799).

Юрчишин О. Життя, віддане мистецтву: Листування М. Бойчука. - К., 1990.

Ріпко О. Бойчук і бойчукіста, бойчукізм: Каталог виставки. - Львів, 1991.

Білокінь С. І. Останні тижні Михайла Бойчукв // Розбудова держави. - 1992. - Число 7.

Вони прославили наш край: Бібліографічний посібник. - Тернопіль, 2002.

Білокінь С. І. Бойчук Михайло Львович [Архівовано 7 травня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2003. - Т. 1 : А - В. - С. 328. - 688 с. : іл. - ISBN 966-00-0734-5.

Ковпаненко Н. Бойчук Михайло Васильович // Видатні діячі науки і культури Києва в історико-краєзнавчому русі України: Біографічний довідник. - К. : Інститут історії України НАН України, 2005. - Ч. 1. - С. 84-90.

Малий словник історії України / відпов. ред. В. А. Смолій. - К. : Либідь, 1997. - 464 с. - ISBN 5-325-00781-5.

Кашуба-Вольвач О., Сторчай О. Майстерня монументального живопису М. Бойчука у першоджерелах. Спогади Оксани Павленко і Василя Седляра // Образотворче мистецтво. - 2008. - № 4. - С. 40-42; 2009. - № 2. - С. 24-29; 2009. - № 3. - С. 132-135.

Кашуба-Вольвач О., Сторчай О. Реставраційна діяльність Михайла Бойчука // Мистецтвознавство України. - 2003. - Вип. 3. - С. 282-287.

Ковальчук О. Митець, педагог-новатор (До 120-річчя від дня народження М. Л. Бойчука) // Українська академія мистецтва: Дослідницькі та науково-методичні праці: Зб. наук. пр. Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури. - К. - 2002. - Вип. 9. - С. 250-263.

Ковальчук О. Михаил Бойчук и его школа // "Великие художники" Eaglemoss International Ltd. - 20

Соколюк Л. Д. Михайло Бойчук та його концепція розвитку українського мистецтва (перша третина ХХ ст.)

Соколюк Л. Д. Графіка Бойчукістів. - Х. : Видання часопису "Березіль"; Нью-Йорк: Видавництво М. П. Коць, 2002. - 224 с.

Соколюк Людмила Михайло Бойчук та його школа. - Харків: Видавець Савчук О. О., 2014. - 386 с. ; 488 іл.

Міщенко Г. Іще раз - бойчукісти і наш час // Образотворче мистецтво. - 1997. - № 1. - С. 43-45.

Михайло Бойчук та його школа монументального мистецтва: альбом / Нац. худож. музей України, Нац. академія мистецтв України, Фонд сприяння розв. Нац. худож. музею України ; кер. проекту: А. Мельник ; авт. тексту і каталогу: Л. Ковальська, Н. Присталенко. - Київ: НХМУ, 2010. - 279 с.

Кашуба-Вольвач О. Профессор М. Л. Бойчук и "бойчукизм": записки о мастер. монумент. живописи Киев. укр. ака. художеств, руководимой проф. Бойчуком М. / О. Кашуба-Вольвач, О. Сторчай // Образовторче мистецтво. - 2009. - № 3. - С. 132-135.

Кашуба-Вольвач О. Майстерня монументального живопису М. Бойчука у першоджерелах: спогади Оксани Павленко і Василя Седляра / О. Кашуба-Вольвач, О. Сторчай // Образотворче мистецтво. - 2008. - № 4. - С. 40-42.

Білокінь С. Михайло Бойчук у листуванні / С. Білокінь // Соціалістична культура. - 1989. - № 7. - С. 4-5.

Міщенко Г. Іще раз - Бойчукісти і наш час / Г. Міщенко // Образотворче мистецтво. - 1997. - № 1. - С. 42-45.

Білокінь C. Колективізм - пафос творчості Михайла Бойчука / C. Білокінь // Образотворче мистецтво. - 1988. - № 1. - С. 22-24.

Ковальчук, Остап. Геній українського образотворення / Остап Ковальчук // Образотворче мистецтво. - 2002. - № 4. - С. 7-9.

Стеблевський, Богдан. Українське авангардне мистецтво: монументалізм Михайла Бойчука і школи "бойчукістів" / Богдан Стеблевський // Образотворче мистецтво. - 2003. - № 4. - С. 3-7.

Красильникова, Ольга. Михайло Бойчук - театральний художник / Ольга Красильникова // Образотворче мистецтво. - 1995. - Число 1. - С. 10-13.

Білокінь, Сергій. Михайло Бойчук і проблеми монументалізму / Сергій Білокінь // Пам'ятки України. - 1988. - № 2. - С. 10-13.

Ковальчук, Остап. "Яблуневе древо" / Остап Ковальчук // Образотворче мистецтво. - 2003. - № 2. - С. 2-6.

Кравченко, Ярослав. Символи Григорія Сковороди та Михайла Бойчука у творчій долі Ярослави Музики / Ярослав Кравченко // Образотворче мистецтво. - 2008. - № 4. - С. 43-45. [Архівовано 2 грудня 2020 у Wayback Machine.]

Кравченко, Ярослав. Школа Михайла Бойчука. Кароль Хіллер: від бойчукізму до авангардових експериментів / Ярослав Кравченко // Артанія. - 2008. - Кн. 10, ч. 1. - С. 51-56.

Бойчук та його школа : [альбом] / С.І. Білокінь. - Київ : Мистецтво, 2016. - 255 с. : іл., портр.

# data[].attributes.attachment_link.title
Бойчук Михайло Львович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Бойчук Михайло Львович Михайло Бойчук Народження 30 жовтня 1882 Романівка, Теребовлянський повіт, Австро-Угорщина Королівство Галичини та Володимирії, Смерть 13 липня 1937 (54 роки) Київ, Українська РСР, СРСР Національність українець Країна Діяльність художник Напрямок монументалізм Вплив на Бойчук Тимофій Львович Відомі учні Кутинська Віра Іванівна , Кирилова Віра Миколаївна , Зоря

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
Микола Зеров

# data[].attributes.headline
Микола Зеров

# data[].attributes.subject
Микола Зеров

# data[].attributes.headline
Микола Куліш

# data[].attributes.subject
Микола Куліш

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
микола куліш

# data[].attributes.headline
Микола Драйф-Хмара 

# data[].attributes.subject
Микола Драйф-Хмара 

# data[].attributes.body
Біографія: Народився на Черкащині. Навчався у Київському університеті (історико-філологічний факультет). Працював професором слов'янських мовперекладачем. Заарештований у 1935 році за сфабрикованими звинуваченнямизасланий на Колимуде помер у таборі в 1939 році.

Михайло Драй-Хмара (1889–1939) — видатний український поет-неокласикперекладачлітературознавецьполіглот (знав 19 мов)представник «розстріляного відродження». Член «грона п'ятірного» (з М. ЗеровимП. ФилиповичемМ. РильськимЮ. Кленом)жертва сталінських репресійзагинув на Колиміреабілітований у 1989 році.

Основні відомості:

Біографія: Народився на Черкащині. Навчався у Київському університеті (історико-філологічний факультет). Працював професором слов'янських мовперекладачем. Заарештований у 1935 році за сфабрикованими звинуваченнямизасланий на Колимуде помер у таборі в 1939 році.

Твори:

Збірка поезій: «Проростень» (1926) — єдина прижиттєва збірка.

Вірші: Пейзажна та філософська лірика («Ойколом сонце вгору!»«Ласкавий серпень»«Лебеді» — символічний вірш про «гроно п'ятірне»).

Переклади: Перекладав з 19 мовзокрема Данте («Пекло»)БодлераВерленаМіцкевичаЦвейгаБагдановича.

•Внесок:

Був одним із найосвіченіших представників київської неокласичної школи.

Розвивав українську поезіюорієнтуючись на європейську класичну традицію та високу майстерність форми.

Учасник "неокласичного" ядра інтелектуальної еліти 1920-х років.

# data[].attributes.body
Лесь Курбас народився 25 лютого 1887 року в Самборі в родині акторів Степана та Ванди Курбасів. З дитинства виступав на сцені разом із батьками. Навчався в Тернопільській гімназії, Львівському університеті, де брав участь у русі за українізацію освіти, а згодом — у Віденському університеті. Закінчив драматичну школу при Віденській консерваторії. Високо цінував творчість Івана Франка, Лесі Українки, Олександра Олеся та інших українських письменників.

Повернувшись на батьківщину, працював у театрі Гната Хоткевича та «Руській бесіді». У 1915 році заснував у Тернополі театр «Тернопільські театральні вечори». З 1916 року працював у Києві в театрі Миколи Садовського. Організував студію, з якої виріс «Молодий театр» — осередок творчих пошуків і новаторства. Працював також у Київській опері та створив театр «Кийдрамте».

У 1922 році заснував театр «Березіль», який став центром мистецьких експериментів. Тут сформувався його філософський театр, що поєднував новаторську режисуру, глибокий зміст і сучасні художні форми. Найвищого розквіту «Березіль» досяг у співпраці з драматургом Миколою Кулішем та художником Вадимом Меллером. Проте вистави «Народний Малахій», «Мина Мазайло», «Маклена Ґраса» викликали критику влади.

У 1933 році Курбаса звільнили з театру, звинувативши в «націоналізмі». Він поїхав до Москви, де працював у театрах, зокрема ставив «Короля Ліра». Його життя і творчість стали важливою частиною українського культурного відродження 1920-х років.

Найвідоміші вистави:

«Гайдамаки» — за поемою Тарас Шевченко

«Цар Едіп» — за трагедією Софокла

«Жакерія»

«Сава Чалий»

«Змова Фієско»

«Народний Малахій», «Мина Мазайло», «Патетична соната», «Маклена Ґраса» — за п’єсами Микола Куліш

«Король Лір» — за твором Вільям Шекспір

Лесь Курбас — внесок у розвиток культури :

Реформував український театр, перетворивши його на модерний європейський мистецький центр.

Заснував театри «Молодий театр» і «Березіль», які стали осередками творчих експериментів.

Створив нову режисерську систему, поєднавши слово, музику, світло, ритм і пластичний рух.

Запровадив філософський та інтелектуальний театр в Україні.

Виховав нове покоління акторів і режисерів.

Сприяв розвитку української драматургії, особливо через співпрацю з Микола Куліш.

Підніс український театр до рівня світових мистецьких тенденцій.

Став символом «розстріляного відродження» та незламності української культури.

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
Лесь Курбас 

# data[].attributes.headline
Народилася 25 квітня 1900 року в Києві у родині Олександра Черняхівського та письменниці Людмили Старицької-Черняхівської. Онука Михайла Старицького, якого застала в живих і спілкувалася з ним до чотирьох років. Бачила Миколу Лисенка, Лесю Українку, Михайла Грушевського, Бориса Грінченка, Володимира Самійленка, Михайла Коцюбинського, Івана Франка.

# data[].attributes.subject
Народилася 25 квітня 1900 року в Києві у родині Олександра Черняхівського та письменниці Людмили Старицької-Черняхівської. Онука Михайла Старицького, якого застала в живих і спілкувалася з ним до чотирьох років. Бачила Миколу Лисенка, Лесю Українку, Михайла Грушевського, Бориса Грінченка, Володимира Самійленка, Михайла Коцюбинського, Івана Франка.

# data[].attributes.body
25 квітня 1917 року, в день свого 17-річчя, познайомилася з офіцером Костем (Кокою) Велігорським. У грудні він поїхав на фронт. З фронту отримала листа з освідченням у взаємному коханні, але далі вістей не було. 25 серпня 1918 року отримала від батька Велігорського звістку, що Кость загинув 17 січня.

1 червня 1918 року закінчила із золотою медаллю Другу українську гімназію імені Кирило-Мефодіївського братства.

Здобула фах інженера-економіста в Київському інституті народного господарства. Навчалася на курсах іноземних мов.

Від Наркомату охорони здоров'я, де працювала референткою-перекладачкою, їздила з батьком у відрядження до Німеччини.

Репресії та загибель

ред.

Восени 1929 року Вероніку Черняхівську заарештували та звинуватили в причетності до «справи СВУ». Через кілька місяців її випустили, натомість посадили батька та матір.

Удруге Черняхівську заарештували 8 січня 1938 року. Її звинуватили в шпигунстві на користь Німеччини. У Лук'янівській в'язниці збожеволіла (Києвом ширились чутки, що Черняхівську зґвалтували слідчі). 22 вересня 1938 року засуджена до розстрілу. Вирок виконано того ж дня.

Батькам Черняхівської сказали, що її заслано до Сибіру. 71-річна Людмила Михайлівна Старицька-Черняхівська шукала доньку по сибірських режимних таборах, повернулася до Києва ні з чим, застала вдома смертельно хворого чоловіка.

# data[].attributes.headline
Володимир Свідзинський

# data[].attributes.subject
Володимир Свідзинський

# data[].attributes.body
Володимир Юхимович Свідзинський народився він 26 вересня (8 жовтня за новим стилем) 1885 року в селі Маянів на Вінниччині в родині священника. Володимир був другою дитиною серед шістьох дітей. Відомо, що предки поета з покоління в покоління були священиками.

У 1899 році він закінчив Тиврівське духовне училище, потім навчався в Подільській духовній семінарії, але не закінчив її. Пізніше (1906–1913) вчився в Києві на економічному відділі комерційних курсів, але державних іспитів не складав і тому диплома про вищу освіту не здобув.

У студентські роки захопився літературою. Перший вірш Свідзінського «Давно, давно тебе я жду…» надрукували в журналі «Українська хата» у 1912 році.

Свідзинський багато працював із архівами та досліджував життя Поділля. У 1913 році він об’їздив багато сіл, щоб зібрати матеріали про ткацький промисел; його нарис увійшов до книги про кустарні промисли Поділля.

У 1915–1916 працював у Житомирі в контрольній палаті, а згодом був мобілізований до армії, служив при штабі 7-ї армії на Галичині й Поділлі.

У 1918 році звільнився зі служби і переїхав до Кам’янця-Подільського, де працював редактором, був вільним слухачем університету, спілкувався з відомими науковцями й письменниками. У цей час опублікував свої статті, поезії, переклади. До 1925 року активно поєднував архівну, наукову та літературну діяльність.

Ліричні поезії» (1922)«Вересень» (1927)«Поезії» (1940) та посмертний «Медобір» (1975).

Внесок в українську літературу:

Унікальний стиль: Свідзинський створив самобутню поетичну мовублизьку до сюрреалізмуз елементами фольклорної образностізосереджену на внутрішньому світі людиниїї самотності та пошуку сенсу буття.

Поезія мовчання: Його творчість вирізняється відстороненістю від галасливої сучасностіщо офіційна критика вважала «позачасовістю»але що зберегло його поезію від прямого ідеологічного впливу.

Видатний перекладач: Здійснив значний внесок у переклад античних та світових літературних пам'яток українською мовою.

Збереження традиції: Попри репресії та замовчуванняСвідзинський залишився вірним високій естетиціставши містком між символізмом початку століття та модерною поезією.

Творчість Свідзинського була високо оцінена сучасниками (П. ТичинаЮ. Яновський)проте справжнє визнання прийшло лише після реабілітації у 1964 році та видання повного зібрання творів.

# data[].attributes.wish_content.attachment_props.alternative_text
Володимир Свідзинський