# data[].attributes.body
Un centenars de persones que treballen de temporers dormen al carrer de Lleida perquè l'Ajuntament no ha donat suficient places d'alberg municipal per allotjar-los. Al municipi es va fer una manifestació per denunciar aquesta situació.

Aquí teniu el link de la notícia: https://www.teleponent.cat/manifestacio-a-lleida-per-denunciar-que-mes-dun-centenar-de-temporers-dormen-al-carrer/

# data[].attributes.body
El règim agrari espanyol i la Llei d'Estrangeria són les bases d'un sistema que es nodreix de l'explotació del treballador migrant:
https://www.elsaltodiario.com/temporeros/la-nueva-esclavitud-en-el-campo

# data[].attributes.attachment_link.title
Sin papeles me siento nada | Esclavitud Sin Comillas

# data[].attributes.attachment_link.title
"El trabajo temporal es una falta de respeto al ser humano" | Esclavitud Sin Comillas

# data[].attributes.body
Instagram: @markes_d_comillas
Twitter: @MarkesDComillas

# data[].attributes.headline
El Sindicat Popular de Venedors Ambulants

# data[].attributes.subject
El Sindicat Popular de Venedors Ambulants

# data[].attributes.body
Els venedors i venedores ambulants treballen per compte propi i NO depenen de cap xarxa d' explotació o "màfia", com falsament s'ha fet creure des de les institucions. Tot i això, és cert que hi ha una sèrie de factors externs, com ara la persecució policial i la criminalització de l'activitat a cop de Codi Penal, que dificulten la seva feina, fins al punt de posar en risc la seva integritat física i mental.

Per això, van crear un sindicat ara fa tres anys:
"Somos manteros; trabajadores  migrantes y luchadores que ante el racismo y la violencia institucional que sufrimos cotidianamente hemos decidido organizarnos para luchar
por nuestras derechos."

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Nuestros Caminos

Lo que sucede en las fronteras es horrible
y aún hay cosas desconocidas que pasan siempre.

Algunos mueren de maltrato, a otros,
los militares los sorprenden en sus campamentos,
les echan gasolina, los queman y no hay testigos para hacer justicia.

Mientras tanto, después de todos los obstáculos
que han superado para cruzar la frontera, se enfrentan
al mundo de leyes de extranjería racistas, discriminatorias e injustas.

# data[].attributes.attachment_link.description
Mira la presentación de nuestra marca TOP MANTA: Nace una nueva Marca en Barcelona Es una marca que transforma lo peyorativo(top manta) y lo dignifica, es una marca humana, solidaria y popular, es una marca subversiva frente a las grandes empresas, es una marca que denuncia el racismo, la persecución y el castigo que vive nuestro colectivo.

# data[].attributes.body
· Rosa Irasusta cobrava 20.000 pessetes al mes (120 euros), que enviava quasi íntegrament al seu país: una part servia per cobrir les necessitats de la seva família i l’altra per pagar el deute del bitllet d’avió. “Em quedava 1.000 pessetes -6 euros-, i el meu únic caprici era comprar-me un cop al mes un croissant”, relata.
Testimoni recollit per Elisabeth Escriche, Diari Ara

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Vaig estar tot el vol entre Manila i Barcelona plorant", recorda Rosa Irasusta, de 68 anys. Era l'any 1980. Havia acabat la carrera d'educació infantil i portava gairebé un any treballant de mestra en una escola de Nueva Ecija (Filipines), on va néixer i on cobrava "una misèria". Amb el que cobrava el seu marit per les escasses hores de feina que tenia i el seu sou no en tenien prou per cuidar i garantir una educació als seus tres fills -que en aquells moments tenien 18 mesos, 9 i 10 anys-. Un parent, que portava uns anys vivint a Barcelona, li va proposar que vingués a Catalunya, on treballant en el servei domèstic guanyaria, fàcilment, cinc cops més. Va dir que sí. Per pagar el viatge va haver de demanar un préstec de 10.000 pesos (l'equivalent a 187 euros o a les 31.000 pessetes de l'època) i posar com a aval la casa dels seus pares. "El més dur va ser haver de separar-me dels meus fills", insisteix sense poder encara evitar emocionar-se 36 anys després.

Les primeres tres coses que van xocar a la Rosa de Barcelona van ser l'idioma, la forma de vida "menys hospitalària" i el color de la pell de la gent

Les primeres tres coses que li van xocar de Barcelona van ser l'idioma -"massa difícil"-, la forma de vida -"menys hospitalària" que a les Filipines- i el color de la pell de la gent. "Eren tots molt blancs!", exclama. Només va trigar, però, quatre dies a trobar la seva primera feina. Era "d'interna" en un pis de la Diagonal propietat d'un metge i la seva dona, que tenien quatre fills. "Em van agafar perquè parlava anglès. Dormia allà, cuidava els nens, netejava, anava a comprar, preparava els àpats...", recorda. El menjar va ser, precisament, un altre handicap, però, a diferència de la resta, s'hi va acostumar ràpidament. "A les Filipines només es menja arròs. La senyora -així l'anomena- fins i tot em va comprar una olla perquè me'l pogués coure, però als nens els feia espaguetis, pollastre fregit, verdura..." Cobrava 20.000 pessetes al mes (120 euros), que enviava quasi íntegrament al seu país: una part servia per cobrir les necessitats de la seva família i l'altra per pagar el deute del bitllet d'avió. "Em quedava 1.000 pessetes -6 euros-, i el meu únic caprici era comprar-me un cop al mes un croissant", relata.

L'església i un pis situat al carrer Aribau on vivien una vintena de filipins, que anaven canviant, es van convertir en els únics vincles amb el seu país d'origen. "Ens reuníem allà cada dijous i cada diumenge per explicar-nos el que ens havia passat a la feina, recordar la nostra família o, senzillament, per estar una estona acompanyats", diu. Amb els seus fills només hi parlava un cop al mes: "Els trucava des d'una cabina". Deu mesos després, però, tipa que la família per a la qual treballava no respectés el seu dia de festa, va deixar la feina. "Descansava el diumenge, un dia important per a mi perquè sempre vaig a l'església", matisa.

Segur que ets la meva mare?

Els filipins van començar a arribar a Espanya als anys 60 gràcies a la intervenció de l'Església catòlica, com explica el professor dels estudis d'Àsia Oriental de la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB) Joaquín Beltrán. Com que és l'únic país catòlic d'Àsia, l'Església va ajudar que dones d'allà vinguessin cap aquí a treballar en el servei domèstic per a famílies espanyoles de classe alta, que en ple franquisme també eren molt d'anar a missa. "Això va provocar, d'una banda, que es posés de moda entre la gent adinerada la contractació d'aquest personal i, de l'altra, que corregués el boca-orella entre les filipines. Així és com s'ha arribat a la situació actual", explica el professor.

Entre Madrid i Catalunya es concentren el 75% de la població filipina que viu a l'Estat. El motiu és que és on hi ha més famílies amb un poder adquisitiu alt que demanen els seus serveis. Segons dades del ministeri de l'Interior del 2015, a Madrid hi ha 12.288 filipins amb targeta de residència, i a Catalunya 10.171, una xifra similar des del 2012. La tercera posició l'ocupen les Balears, amb 1.592. "És un col·lectiu molt feminitzat", diu Beltrán. El 59% són dones -segons dades del mateix ministeri- i part dels homes que resideixen a Espanya ho fan gràcies al reagrupament familiar.

Aquest és el cas de la Rosa, que després de deixar la família de la Diagonal va tornar a trobar feina en el servei domèstic, però aquest cop com a "interina". "Tenia un horari fix i no m'hi havia de quedar a dormir", relata. El pis d'Aribau, que fins llavors era el seu punt de retrobament amb la resta de la comunitat filipina, es va convertir en la seva nova llar. Passats quatre anys i mig de la seva arribada a Barcelona va poder tornar de visita al seu país. "La meva filla petita, que ja tenia sis anys, no em coneixia i en lloc de dormir amb mi volia fer-ho amb la meva mare, que és qui la criava. Els primers dies em preguntava: "¿Segur que ets la meva mare?"", diu resignada.

L'educació, l'herència que no es perd

La tornada cap a Barcelona va ser menys dura que el primer cop, perquè la va acompanyar la seva filla gran. "Volia que tingués una bona educació", explica. Un any després venien a viure amb elles el seu marit i els altres dos fills. Per tenir més intimitat, la Rosa va deixar el pis d'Aribau i la família va anar a viure en un del Raval. Els dos fills més grans, però, només van estudiar un any. "Els va costar molt l'idioma i ho van deixar per dedicar-se a cosir bosses. La petita, en canvi, va ser la primera filipina que es va graduar a l'Escola Sant Francesc d'Assís", diu amb orgull.

El Raval nord és la part de Barcelona que té una concentració més elevada de població filipina

Trenta anys després la situació del centre, de titularitat concertada i cristià, és totalment diferent. S'ha convertit en l'escola de la comunitat filipina. Dels més de 200 alumnes, un 98% són d'aquest país. El motiu és que tot i que administrativament és al districte de l'Eixample, la seva àrea d'influència agafa la zona del Raval nord, que és precisament la part de Barcelona que té una concentració més elevada de població filipina. Sobretot l'entorn del Macba i el Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB). "Són nens que acostumen a ser obedients, disciplinats, i no els agrada barrejar-se amb altres nacionalitats. Vénen a escola increïblement contents perquè acostumen a viure més experiències que quan són a casa, ja que els pares, a causa de les seves feines, tenen poc temps per a ells", explica Neus Valls, la directora. Quan acaben l'ESO, la majoria estudien batxillerat i molts van a la universitat, on es decanten per estudis científics. "La crisi, però, també els ha passat factura i ha obligat alguns d'ells a deixar la carrera perquè no la podien pagar", remarca Valls.

Que es decantin per l'àmbit científic no és casualitat. El professor de la UAB recalca que les Filipines són famoses pels seus estudis en medicina i infermeria: "Molts d'ells, un cop acaben la carrera, marxen als Estats Units, Anglaterra o Alemanya a treballar. És l'altre perfil d'immigració que té el país, molt més professional".

El que és evident és que per a la comunitat filipina l'educació és important. "Fan l'esforç econòmic de portar els seus fills a una escola concertada. Només per posar un exemple, el 81% de les famílies van assistir a les reunions d'inici d'aquest curs", detalla la directora de l'Escola Sant Francesc d'Assís. La mateixa Rosa ho corrobora: "Jo vaig deixar el meu país amb l'objectiu de proporcionar als meus fills uns estudis per donar-los un millor futur. L'educació val molt més que els diners, és l'única herència que no es pot perdre". De fet, ella viu com un fracàs personal que els seus dos fills grans deixessin l'escola i que la petita, tot i acabar la carrera de filologia anglesa a la Universitat de Barcelona, s'hagi decantat per treballar de cambrera.

El Raval, el barri d'acollida

A Barcelona hi viuen, segons les dades de l'Ajuntament del 2015, prop de 8.500 persones de nacionalitat filipina -que representen un 3,2% de la població immigrant-, i el districte de Ciutat Vella en concentra un 53,5%, sobretot al Raval, on hi ha censats més de 4.000 filipins. "Tot i que moltes viuen a casa de les famílies per a les quals treballen, solen llogar pisos per als seus dies lliures al Raval, perquè és un dels barris amb l'habitatge més econòmic", apunta el professor de la UAB. De fet, tots els moviments migratoris -detalla- segueixen el mateix procés: hi ha un pioner que arriba a un país, s'instal·la en un lloc determinat, comença a treballar, té èxit i crida la resta perquè també ho facin.

Sant Agustí, l'església dels filipins

La comunitat hi va cada dimecres, diumenge i dissabte a la nit, que és el dia en què es troben els diversos grups de filipins que hi ha a Barcelona

En aquesta estreta relació entre els filipins i el Raval hi ha un protagonista clau: la parròquia de Sant Agustí. "La nostra església", la defineix la Rosa. Situada a la mateixa plaça de Sant Agustí, ja fa anys que s'hi fan cada diumenge dues misses en tagal que omplen, sobradament, el seu aforament: 500 persones. Segons el professor de la UAB, és molt més que una parròquia, és el seu "centre d'articulació social". La comunitat hi va cada dimecres, diumenge i dissabte a la nit, que és el dia en què es troben els diversos grups de filipins que hi ha a Barcelona -siguin catòlics o no- per fer xerrades, celebracions o tallers. De fet, un dels mossens filipins que va tenir la parròquia, el pare Abel, va ajudar a impulsar amb diversos immigrants el centre Tuluyan San Benito, l'associació més nombrosa de la comunitat filipina a Barcelona i que aquest octubre ha celebrat amb una gran festa a la parròquia el seu 30è aniversari. "Va néixer per donar resposta als abusos laborals que aquí patíem en silenci molts de nosaltres, perquè desconeixíem els nostres drets i no sabíem a qui recórrer", explica la Rosa, que fa just un any que n'és la presidenta. Actualment compten amb la col·laboració de dos advocats que resolen els dubtes que tenen els nouvinguts.

En el seu cas -recorda-, a la casa on va fer d'interina, la seva propietària li regirava el bolso cada dia per comprovar que no li havia robat res. Un dia va dir prou i des de llavors es va dedicar a netejar cases per hores. Va arribar a compaginar 14 pisos a la setmana. Des de fa tres anys, però, ja està jubilada i sobreviu amb els diners de netejar alguna casa de tant en tant i una pensió de 400 euros al mes al pis del Raval, que ja és de la seva propietat, i que comparteix amb la seva filla petita, el fill d'aquesta filla i un altre nét a qui ara ella fa de mare, perquè la seva ha tornat a les Filipines. El seu marit és en una residència, també a Barcelona, perquè va patir un ictus. "¿Si vull marxar al meu país? No, la família de la meva mare -que va morir fa uns anys- són molt pobres i cada cop que vaig allà només volen diners, diners i diners. A més, a mi m'agrada viatjar i si torno no ho podré fer", explica.

Convivència religiosa

El perfil d'immigrant filipina que arriba a Barcelona, però, no només és el d'una dona amb família com la Rosa: n'hi ha moltes que són solteres. És el cas de Nieves Cruz. Va aterrar a la ciutat amb només 24 anys, i ara ja en té 57. Venia de Pangasinan, on s'havia graduat en veterinària i on treballava d'agricultora. "Una cosina i una tieta em van dir que vingués cap aquí, que guanyaria més diners. Com que era soltera vaig pensar que no hi tenia res a perdre. Vaig demanar-li permís al meu pare i amb els diners que em va deixar vaig emprendre el nou camí", explica.

La majoria de filipines que emigren treballen a cases per hores

Els primers trenta dies plorava matí, migdia i nit i va estar a punt de posar-se malalta perquè no volia menjar. Però amb la seva primera feina, el seu estat d'ànim es va capgirar. Va començar a treballar en una casa del carrer Urgell propietat d'un advocat i la seva dona, que tenien quatre fills i vivien amb l'àvia. De seguida va connectar amb la més petita, de pocs mesos, i amb la més gran, que li ensenyava a cuinar. "Vaig aprendre a fer patates fregides, pa amb tomàquet... Em vaig oblidar ràpid de l'arròs", diu mentre se li escapa un somriure tímid. Primer li van fer un contracte d'estiu i després un de fix. Els dijous, quan feia festa, dormia a casa de la seva tieta i de la seva cosina, que viuen al Raval, i els diumenges totes tres anaven a missa, els primers anys a la catedral i després a la parròquia de Sant Agustí.

A la feina va conèixer la seva parella, un marroquí, practicant musulmà, que també formava part del servei domèstic com a electricista. Quan portava quatre anys aquí es va quedar embarassada. "La família per a la qual treballava em va dir que quan agafés l'alta tornés amb ells a casa, però el meu company no volia que amb la nena jo fos interna", explica. La Nieves mai s'ha casat amb el pare de la seva filla perquè cap dels dos vol contraure matrimoni amb el ritu religiós de l'altre. "Quan vaig explicar al meu pare que era musulmà, ell, tot i ser molt catòlic, em va dir: l'important és que t'estimi i et tracti bé", recorda. La filla, però, va ser batejada a la parròquia de Sant Agustí mentre el pare de la criatura l'esperava a fora del recinte.

Quan la nena va fer l'any, la Nieves va trobar feina "d'interina" en una casa de Balmes: "Treballava d'11 a 19 hores". Però poc després va haver de canviar de casa perquè "la senyora", que acabava de tenir un fill, buscava una treballadora de servei domèstic interna. El seu següent destí va ser un habitatge a l'avinguda Tibidabo. La propietària va adaptar-se al seu horari perquè pogués portar i anar a buscar la filla a l'escola. "Em va tractar molt bé. Avui encara mantinc el contacte amb totes les famílies per a les quals he treballat", assegura. Però quan la seva filla va fer set anys li va dir que ja no es volia quedar a dinar a l'escola i va haver de deixar la feina. A partir de llavors, i seguint els passos de la Rosa i de la majoria de filipines que emigren, va dedicar-se a netejar cases per hores. "Guanyes més diners i ets més lliure", assegura.

La Nieves: el motor de la família

Des que va aterrar a Barcelona, ara ja fa 33 anys, la Nieves cada estiu ha visitat la seva família a les Filipines. Ells viuen, en part, dels diners que durant tots aquests anys els ha anat enviant. De fet, els seus tres germans van poder estudiar gràcies a la seva ajuda econòmica. "A la meva filla sempre li deia: si no vols acabar treballant del que faig jo, has d'estudiar", explica. Li va fer cas. És graduada en infermeria, tot i que ara treballa en una companyia d'assegurances.

Els tres germans de la Nieves van poder estudiar gràcies a la seva ajuda econòmica

Des dels anys 60, explica el professor dels estudis d'Àsia Oriental de la UAB, una part "molt significativa" del producte interior brut de les Filipines procedeix de les divises que envien els immigrants que són a l'estranger. "El nivell de desenvolupament econòmic, però, ha crescut molt poc, ja que, a diferència d'altres països sud-americans, que utilitzen aquests diners per desenvolupar serveis o el sector industrial, les Filipines els destina únicament al consum", matisa Beltrán.

Actualment la Nieves s'està construint una casa al costat de la de la seva mare a Pangasinan. Tot i que l'objectiu de la majoria dels immigrants filipins és tornar al seu país quan es jubilin, ella, igual que la Rosa, ho descarta: "De moment no vull tornar perquè tinc la meva filla aquí, i ella és nascuda a Barcelona, una ciutat on he plorat molt però on també he format la meva família".

# data[].attributes.attachment_link.title
"Es busca filipina per a servei domèstic"

# data[].attributes.attachment_link.description
"Vaig estar tot el vol entre Manila i Barcelona plorant", recorda Rosa Irasusta, de 68 anys. Era l'any 1980. Havia acabat la carrera d'educació infantil i portava gairebé un any treballant de mestra en una escola de Nueva Ecija (Filipines), on va néixer i on cobrava "una misèria".

# data[].attributes.body
La plataforma Càrnies en Lluita és el grup de treballadors de la falsa cooperativa de l'escorxador EFOSA de Vic i altres empreses càrnies com Le Porc Gorumet de la comarca d'Osona. Conjuntament amb la Coordinadora Obrera Sindical (COS), entre d'altres xarxes d'acció, s'han organitzat per fer front al que reclamen com un "nou model d'esclavatge" basat en acomiadaments irregulars, precarietat econòmica, violació constant de drets laborals i socials dels treballadors, així com malversació de l'aigua i contaminació del medi ambient.

La plataforma demanda treball digne i exigeixen condicions laborals que protegeixin els i les treballadores - moltes d'elles persones migrants -, que posen en risc la seva salut mitjançant un alt nombre d'accidents laborals i malalties sense cap prevenció. La seva lluita encara continua contra un exemple clar d'esclavitud al segle XXI.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"L'endemà, l'alcalde justificava els buits dient que 3.000 invitacions no es van fer anar; també era mentida. Ballesteros és un mentider compulsiu i no ho afirmo per insultar-lo sinó perquè fa tres anys que l'observo i apunto les mentides que diu" | "L'única identitat que va aparèixer a l'escenari va ser l'espanyola, i d'aquesta la més rància, la militar" | "Ballesteros, si tinguessis un mínim de decència avui mateix dimitiries, però fa dies que aquesta paraula no és al teu diccionari i t'haurem d'aguantar uns mesos més fins que la gent de Tarragona et faci fora"

# data[].attributes.attachment_link.title
Les càrnies: gangsterisme empresarial i burocràcia sindical

# data[].attributes.attachment_link.description
"El fenomen del corporativisme i el burocratisme sindical és el factor clau que ha propiciat la precarització laboral a la indústria càrnia" | "Aquesta cultura, de la submissió i de l'entreguisme còmplice, és la d'un fals sindicalisme que en realitat serveix per protegir l'empresa, en contra dels treballadors, justament quan el ratolí ha estat caçat"

# data[].attributes.body
Sindillar/Sindihogar és el primer sindicat de treballadores de la llar constituït en col·laboració amb laBonne-Centre De Cultura De Dones per canalitzar la lluita contra la precarietat laboral del sector que, alhora, implica l'exclusió social de les treballadores i de les seves filles i fills. Aquest projecte d'auto-empoderament feminista dóna suport i assistència integral a les dones no només legal sinó també emocional i d'enxarxament per tal de trencar els estigmes en el món de la cura i la llar.

Defensen que la Normativa de les Treballadores de la Llar i la Cura és altament deficitària i contraproduent, sobretot en referència a la falta de contractes escrits o la manca de cobertures per pernoctacions, entre molts d'altres problemes no contemplats per la llei. A més, reclamen la necessitat d'un conveni col·lectiu, prevenció de riscos laborals i contractes regulars per accedir a prestacions d'atur, de maternitat o per malaltia. En definitiva, exigeixen responsabilitats i accions a l'administració pública i altres poders polítics per tal de deixar enrere la història esclavista a l'Estat espanyol.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
SINDIHOGAR/SINDILLAR.

Somos un colectivo de mujeres organizadas para luchar contra la precariedad laboral, económica, política, social y emocional que nos afecta cada día.

Desde el 2011 trabajamos nuestro proyecto integral de autonomía y empoderamiento junto con el centro de Cultura de Dones "Francesca Bonnemaison"-La Bonne.
Desde este espacio de mujeres diversas y de diversos feminismos se desarrollan actividades de formación y proyectos de formación ocupacional que tienen que ver con las necesidades del Sindicato de Trabajadoras del Hogar y el Cuidado, Sindihogar/Sindillar; tiene como uno de sus objetivos visibilizar el trabajo de sus afiliadas y sostenerlo promoviendo el desarrollo de formación sindical, así como los afectos de manera colectiva. Que en muchas ocasiones se pueden concretar a través de la "MIMO-POLÍTICA".

Las experiencias que el Sindicato ha recopilado no son favorables paras las trabajadoras afiliadas o no a la organización sindical.

La Normativa para las trabajadoras del Hogar y del Cuidado en estos cuatro años de aplicación está demostrando que es una Normativa que va contra los intereses de las mujeres del sector en el trabajo doméstico, enumerando las siguientes barreras que dificultan la permanencia en un trabajo o el alcanzarlo.

** No existe el contrato por escrito, un 85% de la población que trabaja en el sector no lo tiene,
es responsabilidad del empleador; al trabajar sin contrato la trabajadora se ubica en la economía sumergida, porque la misma Normativa lo permite, existiendo un doble discurso moral. Sin contrato por escrito no hay alta a la seguridad social ni derecho a la sanidad. Ni a la renovación de los papeles para las mujeres inmigradas.

** La modalidad de "Presencia" que señala la Normativa, para las trabajadoras que realizan el trabajo de fijas/internas no se cumple, las empleadoras señalan que la administración no les ha dotado de las herramientas concretas para su aplicación. Las trabajadoras no tienen tiempo de descanso y muchas trabajan de 12 a 16 horas y otras las 24 horas.

** La Pernocta para la persona que trabaja en la noche tampoco tienen ninguna definición práctica y por lo tanto el 99% de los empleadores no la pagan. Actualmente una persona que trabaja en la noche 12 horas gana un salario inferior al Sala mínimo Interprofesional, cobran 500€ y sin contrato escrito.

** El desistimiento voluntario: una facultad que define la Normativa a favor del cabeza de familia, este es el que mayoritariamente se cumple, por lo que el despido es libre para las trabajadoras del hogar; despido sin derecho a reclamaciones. La Normativa así lo indica.

** Existe una discriminación cuando se obliga a las trabajadoras del hogar a darse de alta en la Seguridad Social en el RÉGIMEN ESPECIAL PARA TRABAJADORAS DEL HOGAR , y no en el régimen general que tienen todos los trabajadores y trabajadoras incluidos los agrarios y autónomos; quitándole a las trabajadoras del hogar sus derechos como persona trabajadora, en consecuencia, no tiene derecho al desempleo/paro.

Si trabajas 11 años con una persona, esta muere y lo único que recibe la trabajadora es el despido, porque el objeto de su cuidado a desaparecido, ni siquiera recibe una indemnización por los años trabajados; no tiene derecho a realizar el luto porque no es de la familia.

**Para las trabajadoras del hogar que a pesar de trabajar de fija o por horas, si el cabeza de familia no cotiza a la seguridad social, cuando llega el momento de renovar la tarjeta de Residencia y Trabajo, de la cual depende toda mujer trabajadora e inmigrada; pierde los "papeles"; cada renovación de papeles tiene que demostrar haber cotizado como mínimo seis meses por año, el empleador es el que incurre en una falta, pero es la trabajadora la que sufre las consecuencias, el gobierno central al dejarla sin papeles; la ubica dentro de la población denominada como "irregularidad sobrevenida", sin ningún tipo de opción para subsanar este vacío.

** Las trabajadoras del hogar tienen muy pocas opciones para alcanzar el derecho a la jubilación después de 20 o 30 años de trabajo, De que le sirve cotizar sino recibe nada a cambio.

** Los menores nacidos en Catalunya y España al estar bajo la tutela de los padres inmigrantes, cuando pierden los papeles, sus hijos e hijas pierden también sus Autorizaciones de Residencia.
No se aplica la ley de protección al menor.

Los menores que nacen en el estado español, no son españoles, como cree la ciudadanía, son hijos del país de origen de sus padres inmigrantes, es una formula creada por el estado para no responsabilizarse de estos menores.

Ante la falta de políticas de empleo y de programas carácter social, este sector de la población trabajadora se ve obligada a conformar las estadísticas de las excluidas sociales en todos los sentidos: Vivienda- Sanidad- Educación para ellas y sus hijos.

Por ello, estamos implementando proyectos de auto gestión feminista, sin dejar de reclamar lo que las administraciones tienen la obligación de dotar a las organizaciones de subvenciones o convenios económicos para su real desarrollo.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Sindicato de Trabajadoras del Hogar y de Cuidado

# data[].attributes.attachment_link.title
SITUACIÓN DE LAS TRABAJADORAS DEL HOGAR Y EL CUIDADO:

# data[].attributes.attachment_link.description
SINDIHOGAR/SINDILLAR. Somos un colectivo de mujeres organizadas para luchar contra la precariedad laboral, económica, política, social y emocional que nos afecta cada día. Desde el 2011 trabajamos nuestro proyecto integral de autonomía y empoderamiento junto con el centro de Cultura de Dones "Francesca Bonnemaison"-La Bonne.

# data[].attributes.body
La Tancada contra el racisme i pels drets de les migrants i refugiades, sota el lema El racisme ens tanca, porta més de dos mesos de resistència i activisme a l'Antiga Escola Massana de la plaça Gardunya.

DEMANDES
1. Papers sense contracte
2. NO a la Llei d'Estrangeria
3. Empadronament sense domicili
4. Nacionalitat sense examen
5. Sanitat per totes les migrants i refugiades
6. Drets per totes les migrants i refugiades
7. Despenalització de la venda ambulant
8. Contra el racisme institucional
9. Tancament dels CIE
10. NO a les fronteres
11. Mesures específiques per abordar la violència masclista en dones migrades

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Organizaciones de Migrantes y Refugiadas

# data[].attributes.attachment_link.title
1. Papeles Sin Contrato [Demandas #ElRacismeEnsTanca]

# data[].attributes.body
"En Las Kellys hay mujeres diversas: algunas de ellas están en paro, otras en activo, algunas están de prácticas, otras cobrando, algunas son eventuales, otras están fijas, algunas trabajan en plantilla, otras para una empresa externa, algunas tienen contrato de media jornada, otras de 8h, algunas están afiliadas a diferentes sindicatos, otras a ninguno, algunas son españolas, otras extranjeras, algunas son camareras de piso, otras ocupan otros rangos en el departamento de pisos… Algunas de ellas llevan muchos años trabajando de camareras de piso y les preocupa su salud y en qué condiciones van a jubilarse, otras llevan menos tiempo y les preocupa no repetir una vida laboral igual o peor que la de sus predecesoras."
Extracte d'un paràgraf del manifest de Las Kellys

# data[].attributes.body
· Eulalia Corralero: "La palabra 'precariedad' me hace mucha gracia, la correcta sería 'miseria'. Nos explotan por sueldos de miseria a mujeres que ya tenemos una edad y hemos trabajado muchísimo en un sector puntero en la economía. Que veamos nuestras condiciones laborables tan degradadas es terrible. Por eso surgió el grupo. Lo más dramático es lo que hablamos en privado, con casos de depresiones por despido, por ejemplo"
Testimoni recollit per José Durán Rodríguez, Periódico Diagonal

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Eulalia Corralero lleva casi treinta años haciendo unas cuarenta camas y acondicionando veinte habitaciones de hotel cada día para que los turistas se encuentren en ellas como en casa. Trabaja como camarera de piso en Lloret de Mar (Girona) y desde hace un tiempo ha notado en carne propia cómo las condiciones en las que lo hace se han ido degradando hasta resultarle insoportable permanecer callada.

También ha ido descubriendo que no era un problema suyo sino que lo que ocurría con su sueldo, jornada y dolores era el pan de cada día de la mayoría de mujeres que se dedican profesionalmente a lo mismo que ella. Lo ha hecho mediante Las Kellys, un grupo de Facebook que creó en 2014 y que se ha convertido en un punto de encuentro fundamental para las camareras de piso: puesta en común de vivencias, apoyo mutuo y altavoz para denunciar las condiciones laborales a las que están sometidas.

"Hemos decidido hacernos visibles porque nos están explotando de mala manera, cada vez va a peor y no tenemos armas para defendernos. Los sindicatos tienen las manos muy atadas con la reforma laboral, están muy limitados", resume Corralero, quien también recuerda que su situación ya era mala antes de la crisis. "En 2007 ya hubo protestas en Barcelona pero no esperábamos que se nos achuchara más".

Una de cada cuatro personas empleadas en los hoteles españoles es camarera de piso, resultando un colectivo básico para dar lustre al que sigue siendo el principal sector económico del país. "La primera industria española", como presume ese indescriptible aparato propagandístico llamado Marca España, con más de tres millones y medio de plazas hoteleras y capaz de generar el 12% del empleo.

"Nos explotan por sueldos de miseria a mujeres que ya tenemos una edad y hemos trabajado muchísimo en un sector puntero en la economía"

Sin embargo, tal posición, responsable de atraer inversiones extranjeras multimillonarias y crear lo que ya se conoce como burbuja hotelera española, se sostiene en gran parte sobre la espalda de las camareras de piso. Metafórica y literalmente. "La palabra 'precariedad' me hace mucha gracia, la correcta sería 'miseria'. Nos explotan por sueldos de miseria a mujeres que ya tenemos una edad y hemos trabajado muchísimo en un sector puntero en la economía. Que veamos nuestras condiciones laborables tan degradadas es terrible. Por eso surgió el grupo. Lo más dramático es lo que hablamos en privado, con casos de depresiones por despido, por ejemplo", explica Corralero.

A las kellys -las que limpian- no se las valora, pese a realizar una labor imprescindible, porque no se las ve. Su trabajo se asocia a las tareas de cuidados que tradicionalmente han hecho las mujeres en casa. Ser mujeres, dedicarse a un trabajo manual, mal remunerado y con gran presencia de migrantes hace que cuando se habla de este colectivo se activen todos los prejuicios elitistas de clase, género y raza. Eso cuando se habla, que es tarde, mal y nunca.

"Nos quejamos pero, como somos mujeres y tenemos muy interiorizado que es nuestro trabajo, que siempre hemos limpiado... Pero cuando escuchas este mismo testimonio en mujeres de Andalucía o Canarias, empiezas a ver que hay un problema de fondo grande y que no se nos ha hecho caso hasta ahora, por la crisis y las externalizaciones". Ese problema de fondo al que alude Corralero muestra muchas caras: una carga de trabajo desmesurada, reducciones salariales, inaplicación del convenio del sector correspondiente, temporalidad y duras repercusiones sobre la salud de las trabajadoras.

En los últimos años, además, ha entrado en escena un agente que ha acelerado el empeoramiento de las condiciones laborales de las camareras de piso. "El principal problema es la externalización, que está siendo brutal. Están saliendo como hongos empresas de servicios, intrusas en el sector hostelero que no tienen ninguna idea de gestión de este tipo de empresa pero ofrecen mano de obra barata, sin respetar los convenios del sector. Como en teoría esto es legal, a nadie parece importarle", identifica Corralero.

"Las patronales pueden llegar a ahorrarse entre un treinta y un cuarenta por ciento del salario de las camareras de piso"

El modelo, propiciado por las últimas reformas laborales, consiste en sacar fuera de la plantilla propia del hotel servicios básicos -como la limpieza y el mantenimiento- y subcontratarlos a través de empresas outsourcing, en una suerte de subasta en la que quien ofrece el menor coste se lleva el gato al agua. Las consecuencias para las trabajadoras son evidentes.

"Vía expedientes de extinción se está despidiendo a las trabajadoras y luego se subcontrata a empresas de multiservicios que, en la mayoría de casos, ya no tendrán que aplicar los convenios vigentes de hostelería, sino el de limpieza o el suyo propio, que habitualmente está cerca del salario mínimo interprofesional. Así, las patronales pueden llegar a ahorrarse entre un treinta y un cuarenta por ciento del salario de las camareras", expone Ernest Cañada, investigador especializado en turismo que ha publicado Las que limpian los hoteles (Icaria, 2015), un análisis que incluye 26 entrevistas de las más de 80 que realizó a trabajadoras.

Con la entrada de estas empresas de multiservicios no sólo se ha rebajado sustancialmente el sueldo de las camareras de pisos -ahora en torno a los 700 euros mensuales, aunque las trabajadoras denuncian que se está convirtiendo en práctica habitual pagar por habitación hecha, entre dos y tres euros-, sino que también se ha despedido, arrasado con los derechos adquiridos y consolidados, y se ha implantado una contratación eventual en la que apenas se respetan los descansos semanales ni los festivos y se exige una disponibilidad absoluta.

"Hay un problema de inseguridad contractual permanente que se convierte en un mecanismo disciplinar que, asociado a la crisis, hace que las trabajadoras tengan que trabajar cómo, cuándo y cuánto les digan", apunta Cañada.

Mucho más por mucho menos

Esther Rodríguez es una camarera de piso que trabaja en Cambrils (Tarragona) y ha sufrido en primera persona este proceso. Contratada desde 2002, diez años después recibió un burofax en el que se le comunicaba la externalización a otra empresa. En 2013, esa empresa recortó sus condiciones laborales. Entonces hubo denuncias, presión, juicios y la empresa se fue, recuerda Rodríguez. "Nos subrogaron a otra que, de momento, mantiene las condiciones iniciales, con mucha vigilancia por parte del comité de empresa. No es así en el caso de las eventuales y nuevas contrataciones, que tienen el convenio de la nueva empresa, que raya el Estatuto de los Trabajadores. Llegan a trabajar doce días seguidos".

"Las eventuales y nuevas contrataciones, que tienen el convenio de la nueva empresa, que raya el Estatuto de los Trabajadores, llegan a trabajar doce días seguidos"

Rodríguez es una de las kellys más activas en la denuncia de esta nueva realidad a la que se enfrentan, en la que aparecen prácticas tan escandalosas como descontar dinero de la nómina si la trabajadora no alcanza un cómputo de habitaciones al mes. O esta otra: "Encontramos una oferta de trabajo en la que pagaban 3,99 euros por habitación, incluido el puesto de gobernanta, y los dos primeros meses les hacían una rebaja del 50%. ¿Qué va a cobrar entonces la camarera?", se pregunta en voz alta.

Todo esto sucede en uno de los sectores que mejor ha aguantado la crisis, algo de lo que hacen gala los empresarios. Cada vez hay más turistas y más pernoctaciones -en los once primeros meses de 2015 crecieron un 4,3% respecto al mismo periodo de 2014, según la Encuesta de Ocupación Hotelera del Instituto Nacional de Estadística-, pero a la vez menos personas contratadas y en peores condiciones.

"Es evidente que el sector hotelero tiene dificultades, a causa de la presión de los grandes touroperadores, por la competencia que pueden suponer nuevas formas de turismo colaborativo, con alojamiento en pisos particulares, o por las plataformas de reservas online. Pero eso no justifica el ajuste por abajo, por las condiciones de sus trabajadores, que se están haciendo de forma cada vez más profunda desde los inicios de la crisis. Se quiere mantener determinados beneficios, o expectativas de beneficios, sobre la base de una sobreexplotación del factor trabajo", considera Cañada.

En su opinión, el modelo de gestión hostelera que se impone es uno en el que "van a coincidir diferentes empresas en un mismo hotel haciendo tareas distintas y con sus trabajadores desmembrados e incluso compitiendo entre sí. Y esto no es un problema del lowcost, lo están haciendo todo tipo de hoteles, hasta los de mayor categoría y más caros".

La obligación de realizar un número mínimo de habitaciones al día -entre 20 y 25- es un factor que añade estrés a un trabajo que ya supone una importante exigencia física.

El impacto sobre la salud de las camareras de piso es notable, aunque no se les reconozca como enfermedades laborales sino comunes: lumbalgias, sobrecargas en la espalda o síndrome del túnel carpiano, entre otras. "Ha sido un tema de hablarlo en casa, cada una lo sufría pero no parecía que fuese preocupante. Pero llega un momento en que las mujeres como yo, que empezamos a trabajar con 14 años y ahora tenemos unos 50, estamos padeciendo secuelas físicas muy serias por el trabajo. Yo, por ejemplo, tengo desgaste de cartílago por sobrepeso y nunca he pesado más de 55 kilos. ¿Cómo puedo tener esas lesiones por sobrepeso?", lamenta Corralero. El recurso a la automedicación para poder aguantar es frecuente entre estas trabajadoras.

¿Qué se puede hacer?

La externalización de los servicios de limpieza de habitaciones de hotel fue denunciada ante la Inspección de Trabajo por los sindicatos CC OO y UGT en abril de 2015. Más de cincuenta empresas del sector fueron investigadas en Baleares, Cataluña, Canarias y Andalucía.

Pero la defensa de los derechos de las trabajadoras es muy complicada, por varios motivos. "Hay mucho miedo a denunciar", reconoce Corralero, "se puede hacer en las empresas más grandes, en las que hay comité de empresa, pero en las pequeñas es muy difícil, hay poco margen para poder hacerlo".

En este sentido, Cañada valora muy positivamente la experiencia de Las Kellys porque "está ayudando a que este colectivo salga del anonimato, se empodere y empiece a reivindicar sus derechos. Es además una experiencia muy interesante porque están colaborando trabajadoras de diferentes sindicatos y otras que no están afiliadas a ninguno, construyendo unidad sindical por abajo".

# data[].attributes.attachment_link.title
Las Kellys salen de la habitación para denunciar su explotación laboral

# data[].attributes.attachment_link.description
Eulalia Corralero lleva casi treinta años haciendo unas cuarenta camas y acondicionando veinte habitaciones de hotel cada día para que los turistas se encuentren en ellas como en casa. Trabaja como camarera de piso en Lloret de Mar (Girona) y desde hace un tiempo ha notado en carne propia cómo las condiciones en las que lo hace se han ido degradando hasta resultarle insoportable permanecer callada.

# data[].attributes.body
"La Ley de Extranjería se creó para que el Estado español pudiera disponer de los cuerpos de las poblaciones de las excolonias mientras se reservaba el “derecho” a desecharlos cuando no le fueran necesarios, objetivo que ha sido exitoso." / "Es el sistema racista, sexista y colonial el que convierte a las mujeres marroquíes trabajadoras temporales en Huelva en sujetos dispensables que pueden ser explotados, laboral y sexualmente".

Salma Amzian i Fatiha El Mouali, El Salto Diario

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Durante estos días, los niveles de revictimización y paternalismo que hemos podido observar, escuchar y leer en relación a las protestas y denuncias de las mujeres marroquíes, trabajadoras temporales de la fresa en la provincia de Huelva, han alcanzado niveles insoportables. España parece estar sorprendida de unos hechos que llevan años sucediendo y llevamos una década denunciando.

Nadia Messaoudi ya denunció, durante 2008, la situación de las mujeres marroquíes en los campos de Huelva en un medio francés con un artículo titulado "12.000 mères marocaines pour la fraise espagnole". Jaouad Midech también lo hacía en el mismo año. Después de una extensa investigación en los campos españoles, franceses e italianos, Chadia Arab publicaba, bajo el título "Les Marocaines à Huelva sous 'contrat en origine'. Partir pour mieux revenir", un trabajo que a través de entrevistas con mujeres temporeras y de un amplio trabajo en el terreno sacaba de nuevo la situación a la luz en 2009. El trabajo se ha hecho libro este febrero pasado con el título Dames de Fraises, doigts de fée, les invisibles de la migration saisonnière marocaine en Espagne. En Marruecos, la revista Bladi.net se refería a esta realidad en 2010. En 2016, Fatiha El Mouali, coautora de este artículo, hacía la misma denuncia en el seno de unas jornadas sobre feminismos y violencias en Barcelona.

En primer lugar, habría que dejar claro lo que parece no ser importante sino para unas pocas. ¿Quiénes son estas mujeres? Se trata de mujeres trabajadoras migrantes en situaciones de explotación y bajo múltiples violencias en los campos andaluces; mujeres marroquíes provenientes de una excolonia española. Todas ellas provienen de zonas empobrecidas de Marruecos, tierras abandonadas por los gobiernos locales y saqueadas en su momento por los poderes coloniales.

Muchos marroquíes, sobre todo hombres jóvenes, venían a trabajar a los campos andaluces antes del cierre de las fronteras. Venían a hacer la temporada y se iban, sin ninguna intención o necesidad de quedarse en España. Todo cambió cuando el Fondo Monetario Internacional obligó a Marruecos a implantar, en 1984, un plan de austeridad que forzaba al Gobierno a bajar las inversiones en educación, sanidad, infraestructuras y asuntos sociales. Dicho plan afectó de forma más aguda al norte de Marruecos. No es casualidad que, un año después, el Estado español cerrara sus fronteras con la aprobación de la Ley de Extranjería. Todo formaba parte del mismo plan: empobrecer Marruecos creando en sus territorios la necesidad de migrar mientras se desarrollaba toda la maquinaria conformada por los dispositivos de control y expulsión migratorio que tan lucrativos resultan para Europa.

Capitalismo y patriarcado racial: el horror en los campos de Huelva

Debemos entender la forma a través de la que ciertos trabajos se racializan y generizan. Las mujeres marroquíes hacen el trabajo que la población blanca española no quiere hacer. Y son ellas las que recogen la fresa, no los hombres, ya que el imaginario colonial español nos ha construido como seres sumisos y obedientes. Es necesario tener en cuenta que, para estos trabajos, se contrata principalmente a mujeres provenientes de áreas rurales y empobrecidas que no han recibido una educación formal, mujeres menores de 45 años que dejan hijos menores de edad en Marruecos. Esta es la cruda realidad. Todo ello para poder someterlas, explotarlas y abusar de ellas con mayor facilidad y asegurarse de que no huyan cuando las devuelvan. Pero esto no acaba aquí. ¿Qué es exactamente lo que está ocurriendo en Huelva?

Teresa Palomo, fotoperiodista que se ha trasladado a la provincia de Huelva, relata las condiciones en las que las mujeres marroquíes trabajan, desde hace años, en el campo andaluz. Muchas de estas mujeres no saben ni siquiera cómo se llama la empresa que las contrata y tampoco cómo formalizar una queja. No se permite que las trabajadoras sociales y activistas entren a las fincas y si, por casualidad, alguna de estas trabajadoras consigue ponerse en contacto con ellas, ocurre lo siguiente. Los capataces gozan del favor de algunas de las mujeres -las más antiguas en las campañas temporales- que son usadas como "chivatas". Cuando los representantes políticos, por ejemplo, acuden para descubrir lo que está sucediendo, estas "chivatas", aliadas de los capataces, son utilizadas para negar todas las denuncias y confirmar las posiciones de los empresarios. Si éstas descubren que existe la posibilidad de una queja pública, los dueños del negocio castigan a las responsables. ¿Cómo? Con una o dos semanas sin trabajar y cobrar o enviándolas directamente de vuelta a Marruecos. Hay que añadir la dificultad del idioma, la inmensa mayoría de ellas no hablan ni leen español por lo que necesitarían intérpretes para formalizar las quejas.

Muchas de las mujeres que han llegado a Huelva han tenido que hacer una inversión desmedida para pagar sus propios visados y viajes a pesar de que, según los convenios, los viajes deberían cubrirlos las empresas. En muchos casos, no llegan a ganar lo suficiente para recuperar tales gastos, ya que no se les garantiza en ningún momento que vayan a trabajar los tres meses que dura la temporada. Además, ellas se tienen que costear su manutención y en algunos casos incluso se les cobra el alquiler habitacional.

Los territorios del Estado español son el escenario de múltiples cruzadas contra "lo moro" y, también, los encargados de mantener las fronteras de Europa

En los finiquitos que han firmado no se les paga la cantidad estipulada para el trabajo por el que fueron contratadas. Los capataces les aseguran que el resto les será enviado cuando estén de vuelta en Marruecos, pero hablamos de acuerdos de palabra que no figuran en ninguno de los documentos legales. En muchas ocasiones, el importe ausente es usado, sin su consentimiento, para pagar el precio de los viajes de vuelta. A causa de que la mayoría de ellas no saben leer es imposible que se percaten de que serán engañadas y estafadas. Muchas de ellas no saben lo que deben cobrar, así que, cuando se les paga menos o, directamente, se les roba, no se quejan.

Teresa reporta que si se ponen enfermas o tienen alguna molestia no las trasladan al médico. Si no saben cómo moverse o no tienen alguien que las ayude, la situación se endurece, y si preguntan, las castigan sin trabajar. Además, viven en cortijos o chabolas que se encuentran a kilómetros del núcleo urbano, mal comunicados, por lo que si tienen que comprar comida o ir al médico tienen que andar durante horas.

El numero de abortos en esta zona es extremadamente elevado, especialmente entre las mujeres migrantes. Los abusos sexuales y las violaciones son constantes y quedan impunes en fincas que están perdidas en medio de los campos. De hecho, a muchas de ellas les sucede lo siguiente. Al llegar a España, los capataces les quitan los pasaportes y no se lo devuelven hasta el momento de expulsarlas a Marruecos. Para recuperarlo, antes les piden cantidades enormes de dinero o favores sexuales.

El visado de las trabajadoras cubre el tiempo total hasta fin de temporada. Sin embargo, a partir de las quejas públicas, los capataces han decidido que la temporada ha finalizado. La intención no es otra que poder enviarlas de vuelta a Marruecos, aunque los campos siguen llenos de fresa. En Almonte, donde trabajaban las mujeres que iniciaron las denuncias el viernes pasado -16 del mes de Ramadán-, ya no queda ninguna mujer, todas han sido devueltas a Marruecos.

El legado colonial y la recogida de la fresa

No es una cuestión abstracta. Solo una comprensión de la forma en que raza, clase y género se imbrican en el orden colonial moderno nos ayudará a entender las violencias estructurales que se dan en el campo andaluz, ejercidas desde el Estado y sus instituciones. Cuando las mujeres marroquíes se trasladan (o son trasladadas) de Marruecos a España siguen estando atrapadas, encerradas en esas relaciones coloniales de dominación.

Por lo tanto, ¿es suficiente señalar a la empresa Doñana 1998 o a los múltiples integrantes de la Manada convertidos en capataces de plantación? No, no lo es. ¿Es suficiente señalar los abusos sexuales y los incumplimientos de los convenios? No, no lo es. Hay que señalar que debemos entender "el racismo, el sexismo, las prácticas del capitalismo racial e imperialistas del Estado como jerarquías vinculadas entre sí" (como ya hemos dicho anteriormente).

El legado colonial español no puede entenderse sin atender a la realidad del extractivismo económico practicado durante siglos por las empresas españolas en Marruecos para explotar sus materias primas y enriquecer las arcas de la potencia extranjera. En la actualidad, además de lo mencionado, se extraen personas, a través de diversas estrategias, para hacer los trabajos que los españoles no están dispuestos a hacer. Los territorios del Estado español son el escenario de múltiples cruzadas contra "lo moro" y, también, los encargados de mantener las fronteras de Europa.

La Ley de Extranjería se creó para que el Estado español pudiera disponer de los cuerpos de las poblaciones de las excolonias mientras se reservaba el "derecho" a desecharlos cuando no le fueran necesarios, objetivo que ha sido exitoso. La tan citada Ley de Extranjería se promulga, entre otros motivos, para "extranjerizar" a la población marroquí de las actuales colonias africanas españolas, Ceuta y Melilla, obligándolas a someterse a un proceso de "regularización o expulsión". Es por medio de esta ley que se comienza a construir la categoría de inmigrante trabajador (siempre) temporal. Que las experiencias moras sobre esta ley racista y colonial no tengan ningún impacto mediático o discursivo tiene que ver, precisamente, con la forma de racismo específica que afecta a la población marroquí.

Es el sistema racista, sexista y colonial el que convierte a las mujeres marroquíes trabajadoras temporales en Huelva en sujetos dispensables que pueden ser explotados, laboral y sexualmente

No podemos entender la situación de las temporeras marroquíes en Huelva sin atender a las relaciones de poder que se inauguran con el colonialismo. Estas relaciones de poder perduran hoy en día y, muy especialmente, a través de los procesos de deshumanización que experimentan las personas provenientes de los territorios colonizados, ahora convertidos en "territorios de origen migratorio". Lo repetimos porque parece que no acaba de aceptarse: es el sistema racista, sexista y colonial el que convierte a las mujeres marroquíes trabajadoras temporales en Huelva en sujetos dispensables que pueden ser explotados, laboral y sexualmente.

El discurso colonial sobre la mujer marroquí, que la construye como sumisa, oprimida y sin agencia política, se ha ido sofisticando a lo largo del tiempo. Durante la época colonial, los relatos de viajeros, antropólogos y cronistas coloniales construyeron a esta "mujer marroquí" de forma impune. Actualmente, en un mundo globalizado que sigue reproduciendo los mismos discursos y patrones, se hacen necesarios dispositivos de control más sofisticados.

Esta imagen sobre nosotras se desmorona desde el momento en que nos hacemos carne en estos territorios, y, sobre todo, cuando nos hacemos voz. Por lo tanto, había que diseñar nuevas y mejores formas de invisibilizarnos y silenciarnos. La forma más efectiva de llevar a cabo lo mencionado fue la Ley de Extranjería, dispositivo deshumanizador, racista y patriarcal. Por un lado, y a través de la misma, se prohíbe trabajar a las mujeres marroquíes migradas al Estado español por reagrupación familiar, relegándolas a un rol eterno de cuidados no remunerados. Así mismo, la única manera en la que se permite trabajar a una mujer marroquí es en el ámbito doméstico. Es decir, ocupando el mismo rol de cuidados, esta vez remunerado, pero sin derechos laborales algunos. Por último, se encuentran las trabajadoras temporales de los campos de Huelva, que sí tienen permiso de trabajo; de hecho eso es lo único que tienen.

Las ONG de la zona, como Cruz Roja o Cepaim, alegan que no tienen constancia ni pruebas de lo que está aconteciendo. Es importante advertir que ninguna de las mismas se persona en los campos y cortijos donde trabajan y viven las mujeres para comprobarlo. No tener constancia de un secreto a voces solo significa que se está siendo cómplice del mismo. No vamos a pedir a estas instituciones una radicalidad antirracista que ni ha formado ni formará parte de sus programas. Pero si están interesadas en desarrollar el papel de la asistencia primaria, hay que decir que, en el caso de la situación de las trabajadoras migrantes en los campos andaluces, están eludiendo este cometido de una forma alarmante.

Por otro lado, se están produciendo narrativas y estrategias feministas que no están siendo capaces de percibir su propia blanquitud y superar los límites correspondientes en lo que respecta a sus bienintencionadas denuncias y análisis. Ignorar constantemente las cuestiones raciales y coloniales tiene un precio que va mucho más allá de la teoría. Dichas estrategias no son suficientes y, cuando se reiteran estas cegueras, se convierten, además, en cómplices del capitalismo y el patriarcado raciales, así como del imperialismo. Por eso es tan necesario y urgente hacer un llamamiento a los feminismos, para que descentren sus experiencias particulares, locales; para que se sumen a la lucha de las mujeres marroquíes y no impongan lecturas y estrategias que lejos de ayudar a liberarlas acaban legitimando y enraizando las violencias estructurales que las oprimen. También hay que extender el llamamiento a las organizaciones que luchan en este territorio por los derechos humanos y pedirles el mismo ejercicio de descentramiento para poder desarrollar herramientas eficaces entre todas.

Mujer marroquí significa dignidad y resistencia

Los pueblos marroquíes son resistencia y dignidad. El Rif, Yerada y los boicots a Danone, Sidi Ali y Afriquia nos lo están recordando. Las mujeres marroquíes somos resistencia y dignidad. Nosotras lo sabemos, nuestras abuelas, madres y tías nos lo han enseñado. Las temporeras de la fresa de Huelva nos lo están recordando.

Para nosotras, las denuncias y protestas en Huelva forman parte de un momento político de la población marroquí que no está teniendo la atención que merece y que no es reducible a las retóricas que tienen como únicos sujetos posibles la clase obrera y "las mujeres". Este momento político nos lleva a ilusionarnos con el despertar de una conciencia que no es otra que la que movilizó a Abdelkrim contra el colonialismo español. Las mujeres marroquíes que hoy están protestando contra el poder colonial y racista español están movidas por el mismo espíritu de dignidad. ¿Cuándo nos uniremos las marroquíes de la diáspora en España? ¿Y lxs demás?

No nos olvidamos de los centenares de hombres racializados, sobre todo moros y negros, que trabajan en las mismas situaciones y que reciben las mismas violencias en los invernaderos andaluces. Hermanos, a vosotros también os creemos.

# data[].attributes.attachment_link.title
Las moras de la fresa contra el racismo y el sexismo

# data[].attributes.attachment_link.description
Durante estos días, los niveles de revictimización y paternalismo que hemos podido observar, escuchar y leer en relación a las protestas y denuncias de las mujeres marroquíes, trabajadoras temporales de la fresa en la provincia de Huelva, han alcanzado niveles insoportables. España parece estar sorprendida de unos hechos que llevan años sucediendo y llevamos una década denunciando.

# data[].attributes.body
En "David" (nom fictici) és sol·licitant d'asil i, malgrat té dret a residir a l'Estat espanyol fins que es resolgui la seva sol·licitud, no pot treballar. Tot i això, la seva situació econòmica i la família que té a càrrec al seu país d'origen l'han forçat a treballar de manera irregular i en molt males condicions:

"Trabajé a cambio de 10 euros al día porque había una promesa de precontrato. Pero al cabo de seis meses no había nada, sólo bla bla bla."

En David va treballar fabricant palets per un senyor del qual no en sap pràcticament res. Venia a recollir-lo cada matí a una estació de metro dels afores de Barcelona i el portava en furgoneta, cada dia per un camí diferent, fins a la fàbrica, que era una antiga nau ocupada sense nom. Allà treballava fins a 12 hores, fins que el senyor li ho manava. Després, el portava de tornada fins a l'estació, sempre fent ziga-zagues, per tal que en David no pogués conèixer l'ubicació exacte de la fàbrica.

Malgrat es troba en una situació molt precària, treu forces per denunciar aquesta i altres injustícies que pateix. Tanmateix, té por a ser identificat:

"Quiero que la gente conozca mi historia, pero tengo miedo de verdad. La gente con la que trabajé era muy peligrosa."

# data[].attributes.body
· Konare Bemba: "Ara treballem vuit hores diàries, abans n’he arribat a treballar fins a 16 o 17, alguns dies fins a 20, som esclaus moderns."
· Said Bentalab: "Ens diuen que cobrem per porc matat, però mai ens han dit quants porcs matem."
· Mohamed Lahmari: "Portàvem 15 anys i no sabíem ni quina cara feien els caps de la falsa cooperativa."
Testimonis recollits per Josep Comajoan, Diari Jornada

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Passa no res de les tres de la tarda del dissabte 19 de maig i a la taverna La Nyàmera de Vic no hi sona el rock de La Raíz ni l'ska d'Obrint Pas, per esmentar dos clàssics habituals del fil musical d'aquest punt de trobada de l'esquerra anticapitalista vigatana. Hi sona el programa Solidaris de Catalunya Ràdio, titulat significativament "Revolta als escorxadors: l'esclavatge del segle xxi?", gravat uns dies abans a Santa Eugènia de Berga, la població osonenca on hi ha l'escorxador Le Porc Gourmet. En una taula del menjador de La Nyàmera quan engega el programa de ràdio comencen a dinar Roser Iborra, veterana activista dels moviments socials osonencs, i Montse Castañé, treballadora de la indústria càrnia des dels 11 anys i que ja en té 55. Ara totes dues treballen colze a colze a Càrnies en Lluita, el moviment de lluita per l'erradicació de l'explotació al sector. Han acabat una reunió de gairebé tres hores preparant l'assemblea de la tarda amb les persones treballadores i ultimant els detalls del concert del 16 de juny al camp de futbol de Santa Eugènia, que es farà per recaptar diners per a la caixa de resistència i que tindrà Txarango com a cap de cartell.

Falses cooperatives
La migradesa de la caixa de resistència, que ja no dona prou de si per cobrir les necessitats bàsiques del gairebé centenar de persones acomiadades des de l'1 de febrer a Le Porc Gourmet, és una de les queixes persistents en l'assemblea de la tarda. Una assemblea amb una assistència que ha anat minvant respecte de les que es feien temps enrere. Aquest dissabte són una trentena escassa de persones, tots homes. L'assemblea comença amb un aplaudiment de benvinguda a un grup de l'escorxador Reixach d'Hostalric. De fet, són treballadors de Clavial, la falsa cooperativa que fins l'1 d'abril també havia aportat més de 500 treballadors a Le Porc Gourmet. Els treballadors d'Hostalric, tot i que són conscients de les dificultats i les escletxes legals que aprofita la indústria càrnia, acudeixen a Càrnies en Lluita. Volen obrir també en el seu centre de treball un front de lluita, com a coneixedors de tot el que s'ha aconseguit a Osona, on va néixer Càrnies en Lluita fa poc més de dos anys.

"A la majoria se'ls fan retencions a la nòmina, ja prou migrada, per diversos conceptes, com la compra de ganivets o d'altre material propi de l'escorxador"

Producció externalitzada
La indústria càrnia catalana ha anat externalitzant els darrers anys la pràctica totalitat de la producció a les anomenades falses cooperatives. Això ha comportat una creixent precarització del sector, fins al punt que des de moviments com Càrnies en Lluita ja no es parla d'explotació, sinó directament d'"esclavatge del segle xxi". Es tracta de societats que es constitueixen formalment com a cooperativa, però en la majoria de casos sense que les persones que hi treballen, a les quals es fa sòcies de la suposada cooperativa, ni tan sols en siguin conscients. El seu tracte diari no és amb la suposada cooperativa que els paga la nòmina, sinó amb l'escorxador que contracta la cooperativa, del qual reben les ordres i amb el qual mantenen la relació laboral real. Però com que són socis de la cooperativa i, per tant, suposadament copropietaris de la societat, els treballadors no gaudeixen dels drets laborals més mínims que tenen la resta d'assalariats de la indústria, des de cobertura per baixa, vacances o un sou mínim. A la majoria, a més, se'ls fan retencions a la nòmina, ja prou migrada, per diversos conceptes, com per la compra de ganivets o d'altre material propi de l'escorxador, com a socis propietaris de la suposada cooperativa.

El buit legal que ha permès durant més de dues dècades el sosteniment d'aquest sistema, que ha afectat majoritàriament treballadors procedents de la immigració, ha comptat amb la necessària aquiescència -o en opinió de Càrnies en Lluita, "complicitat"- dels sindicats majoritaris i de l'administració competent en matèria de treball, tant catalana com espanyola. També amb certa desídia del món cooperatiu, des del qual, quan la qüestió finalment va poder tenir una dimensió pública arran de la denúncia de Càrnies en Lluita, es va reconèixer que s'havia pervertit durant anys el sentit del cooperativisme a esquena seva; i sense que el món cooperatiu, poc implantat en entorns rurals on les càrnies tenen més presència, se n'ensumés gairebé res. Tot plegat va saltar a la palestra ara fa un any amb una precipitada modificació de la llei de cooperatives que aprofitava la negociació entre Junts pel Sí i CUP per a l'aprovació dels pressupostos i que dotava els treballadors de determinades cooperatives dels drets laborals propis de les persones assalariades del seu mateix sector.

L'assemblea de dissabte es tanca, mentre comença a caure un plugim fi, amb una crida a mantenir viva la lluita entre els treballadors i a participar a les concentracions convocades cada dissabte a la tarda fins al 16 de juny, dia del concert de Txarango a Santa Eugènia. Al concert, s'hi s'arribarà a través d'una marxa lenta de vehicles que sortirà a les 6 de la tarda de la plaça de l'Estació de Vic.

Pendents del tancament de la investigació de la Inspecció de Treball
Gairebé un centenar de persones de les prop de 800 que treballaven fins fa pocs mesos a Le Porc Gourmet a través de les falses cooperatives TAIC i Clavial estan pendents del resultat de la investigació que la Inspecció de Treball duu a terme des de fa setmanes, en alguns casos, fins i tot amb presència policial a l'escorxador osonenc per requerir documentació
a l'empresa. Es tracta de les persones que es van negar a canviar de cooperativa quan Le Porc Gourmet va rescindir el contracte que tenia des de feia anys amb les dues falses cooperatives.

En el cas de TAIC, per passar en massa els treballadors a una falsa cooperativa gallega, Auga, suposadament per haver-se saltat els preceptes de la nova llei catalana. En el cas de Clavial, després que els seus socis treballadors ratifiquessin en assemblea, el 20 d'abril, l'acord d'una assemblea anterior, del 16 de desembre, de passar a cotitzar en el règim gene-
ral de la Seguretat Social i no com a autònoms, i Le Porc Gourmet rescindís unilateralment el contracte amb la falsa cooperativa vigatana.

L'esperança dels treballadors és que la Inspecció de Treball reconegui que hi ha hagut frau de llei quan se'ls ha forçat a canviar de cooperativa i que s'obligui Le Porc Gourmet a integrar-los en la seva plantilla, atès que és l'autèntica contractant de bona part del personal i de la producció que hi duen a terme.

"He treballat fins a 16 o 17 hores diàries, som esclaus moderns"
Konare Bemba treballa a Le Porc Gourmet des de 2004. A les càrnies des de 1997, sempre vinculat al Grupo Jorge, el potent grup aragonès propietari de l'escorxador de Santa Eugènia de Berga. Marxa de l'assemblea de dissabte abans d'acabar. "Vaig cobrar de la caixa de resistència al febrer, la resta de mesos ni paga, ni ajuda, ni res; és la vida", declara amb un cert escepticisme. Amb tot, reconeix els avenços aconseguits amb el treball col·lectiu entorn a Càrnies en Lluita. De com tot just en els últims dos anys les plantilles de les falses cooperatives han començat a descobrir que tenen uns drets com a socis treballadors de les mateixes i els han començat a reivindicar. En el seu cas, negant-se a firmar el pas a la cooperativa gallega Auga per poder torejar els drets que li reconeix la nova llei catalana. "Ara treballem vuit hores diàries, abans n'he arribat a treballar fins a 16 o 17, alguns fins a 20, som esclaus moderns". "Si fins ara he aguantat és perquè havia sortit del meu país per tenir una vida millor, per tenir feina, i és millor tenir feina que no tenir-ne, però jo no soc un esclau", repeteix. Després d'acomiadar-lo per no voler fer el canvi de cooperativa, TAIC l'ha readmès "per la pressió de la Inspecció de Treball", però no com a oficial de primera com portava fent des de fa 18 anys, sinó de peó de matança, amb el que això també comporta de merma de sou.

"Quan entro al comitè de vaga és quan comencen els problemes"
Said Bentalab té 38 anys i en fa dos que treballa a Le Porc Gourmet a través de la falsa cooperativa TAIC. A diferència de la majoria de treballadors, que viuen a Vic, ell és dels que ho fa a Santa Eugènia, on l'equip mèdic del Centre d'Atenció Primària va denunciar recentment en un comunicat els greus riscos per a la salut que representa per als treballadors de les càrnies la situació de precarietat amb què treballen enrolats en falses cooperatives, on no es poden permetre ni un sol dia de baixa si volen cobrar la integritat del sou. Bentalab, a més, lamenta la desinformació amb què treballen. "Ens diuen que cobrem per porc matat, però mai ens han dit quants porcs matem", diu, tot recordant que ell ha arribat a treballar "fins les tres de la matinada" per completar la matança. Ara, diu, es dona la situació que com que Clavial ha fet fora diverses persones part de la feina que feien aquesta l'han d'assumir els treballadors que queden, sense que això es reflecteixi en la retribució. Ell està de baixa, a l'espera d'un informe sobre la seva situació. Denuncia situacions de 'mobbing' perquè plegui, especialment després dels dos dies de vaga de l'octubre passat. "Quan entro al comitè de vaga és quan comencen els problemes", explica. "Busquen qualsevol cosa per enfadar-se, i de boca m'han acomiadat moltes vegades, però encara no he vist cap paper", afegeix.

"Portàvem 15 anys i no sabíem ni quina cara feien els caps de la falsa cooperativa"
Mohamed Lahmari és membre del consell rector de TAIC. Ho és des que en va ser elegit vocal a l'assemblea de socis de la falsa cooperativa amb seu a Terrassa. Era la primera vegada que, davant la pressió social i de l'administració, fruit del treball de denúncia de Càrnies en Lluita, la cooperativa es veia obligada a convocar en forma els seus suposats socis. En l'assemblea es va votar la incorporació de nous membres al consell rector i Lahmari hi va sortir elegit. Al cap dels mesos, però, denuncia que ni se l'informa d'allò que no només ell com a membre del consell rector té dret, sinó qualsevol dels suposats socis de la cooperativa, ni se li facilita la participació en els òrgans de govern de la societat. Al contrari, és un dels acomiadats en haver-se negat a firmar el pas a la cooperativa Auga. Un canvi, denuncia Lahmari, incentivat per membres del mateix consell rector de TAIC, amb el que això representa de deslleialtat amb la pròpia cooperativa. "Portàvem 15 anys treballant per a ells i no sabíem ni quina cara feien els caps de TAIC", explica recordant el dia de 2016, després dels primers brots de conflictivitat laboral, quan es van presentar a l'escorxador alguns responsables de la falsa cooperativa vallesana. "L'única cara que els coneixíem era de la persona de recepció on agafàvem el material i la nòmina", recorda. Ara ja els coneixen la cara, però continua faltant-los molta informació, com la de repartiment de beneficis entre els suposats socis de la cooperativa i quina part va en forma de retribucions al consell rector. "Jo sí que no n'he vist ni cinc, ni per pagar la gasolina dels viatges a Terrassa", ironitza.

La sindicalista dels "pits i collons" i l'advocat del 3%
El de les càrnies és un sector amb molta presència masculina. La lluita a les càrnies, però, té nom de dona, el de Montse Castañé, la sindicalista que de la mà de la Coordinadora Obrera Sindical (COS) i Càrnies en Lluita, ha posat la cara en els últims dos anys a la lluita per l'erradicació de l'explotació laboral al sector. Des d'aquella vaga de dos dies del 29 i 30 de març de 2016, la primera en el sector en anys, a l'escorxador Esfosa de Vic on Castañé presideix el comitè d'empresa. Treballadora de les càrnies des dels 11 anys, en una època molt diferent de l'actual -"s'hi escoltava els consultoris d'Helena Francis i Montserrat Fortuny mentre treballàvem, i si dominaves el ganivet t'hi podies guanyar bé la vida", recorda-, també se la coneix pel seu ja cèlebre crit de "pits i collons". Reconeix que sona malament, "però dient "pits i collons" vull dir "dones i homes plegats", que hem d'anar tots units, és una manera d'empoderar els treballadors". A l'altra banda del tauler també ha anat agafant protagonisme personatges diversos, tot i que pocs amb el carisma de la sindicalista de la COS. L'últim, l'advocat Francesc Sànchez, que des de fa unes setmanes intervé públicament en la seva condició de portaveu del Grupo Jorge. Sànchez ja tenia una dimensió pública com a exresponsable de règim intern de l'antiga Convergència. També és una de les persones investigades judicialment per les presumptes comissions il·legals de constructores a l'antiga Convergència en l'anomenat 'cas 3%'.

# data[].attributes.attachment_link.title
Càrnies en lluita contra el frau de les falses cooperatives

# data[].attributes.attachment_link.description
Passa no res de les tres de la tarda del dissabte 19 de maig i a la taverna La Nyàmera de Vic no hi sona el rock de La Raíz ni l'ska d'Obrint Pas, per esmentar dos clàssics habituals del fil musical d'aquest punt de trobada de l'esquerra anticapitalista vigatana.

# data[].attributes.body
En Sory porta 11 anys a Catalunya sense papers. Es troba en un remolí de difícil sortida. Sense papers no té accés a drets, ni a ajudes, ni a atur, ni a res de res.

"Llevo diez años sin papeles y sin trabajo. Cuando voy a pedir trabajo, me piden los papeles; y cuando voy a pedir papeles, me exigen un contrato."

En les diferents feines que ha tingut, sempre ha fet el possible per estar assegurat, però mai no ho ha aconseguit: "Si no quieres trabajar sin contrato y sin seguro, mañana no vengas", li va dir una vegada el seu cap... i no hi va tornar.

En Sory assenyala una de les hipocresies més grans del sistema econòmic espanyol:

"Cuando vas a la oficina de empleo te preguntan si tienes papeles; pero luego vas al propietario del campo y te dice que allí se trabaja sin contrato. ¿Cómo voy a conseguir papeles así?"

En Sory té clar que la seva vida només podrà canviar quan tingui accés als papers.

"Primero, los papeles. Esa es la mejor solución."

# data[].attributes.body
En Sidy va tenir sort i no va trigar gaire en aconseguir papers. Tanmateix, això no l'ha lliurat ni del racisme ni de l'explotació laboral en les moltes feines que ha tingut al camp i a diferents fàbriques.

"Cuando estalló la crisis mi jefe se escondió y estuvo 8 meses sin pagarnos, a pesar de tener contrato."

La crisi va deixar-lo sense feina durant quatre anys i amb molts mesos pendents de cobrar. Un dia el van tornar a contractar, a un escorxador, on van tractar-lo amb molt despreci i el van enganyar per segona vegada:

"En el matadero, me cambiaron el contrato de 8 a 4 horas sin avisarme. Pero yo trabajaba de 10 a 12 horas cada día. Me quejé y no me renovaron el contrato."

Ara no té una feina amb contracte i viu al dia. Té la seva dona i els seus fills a càrrec.

"Salgo cada día con la bicicleta a buscar trabajo en el campo. Nunca sé a qué hora voy a volver."

Quan li preguntem la seva opinió sobre l'esclavitud a Espanya, reconeix que, malgrat tenir papers, des de l'inici ha sigut explotat i que necessita un contracte fix per acabar amb tanta precarietat.

"El trabajo temporal es una falta de respeto al ser humano."
"En el último trabajo me trataban casi como si fuera un esclavo, no tenia derechos: "Tú tienes que trabajar: o te callas, o te despido.""

# data[].attributes.headline
En ple segle XXI, a l'Estat espanyol, la Llei d'Estrangeria i el racisme institucional permeten l'explotació laboral de persones en benefici del sistema capitalista-colonialista-patriarcal.

# data[].attributes.subject
En ple segle XXI, a l'Estat espanyol, la Llei d'Estrangeria i el racisme institucional permeten l'explotació laboral de persones en benefici del sistema capitalista-colonialista-patriarcal.

# data[].attributes.body
Quin és el nostre paper?
En som còmplices?

# data[].attributes.headline
Empaperem amb retrats el pedestal del Marquès de Comillas

# data[].attributes.subject
Empaperem amb retrats el pedestal del Marquès de Comillas

# data[].attributes.body
Amb aquesta acció, un grup d'activistes antiracistes hem volgut posar de manifest la necessitat d'una lluita coherent. De què serveix voler revisar la història si no lluitem contra les explotacions que es donen aquí i ara? Festegem haver retirat una estàtua però contribuïm a l'explotació laboral amb el nostre consum o la nostra ignorància?

Urgeix que ens situem: en temps, en espai i en privilegis. Som al segle XXI, dins d'una Unió Europea que rep un Nobel de la Pau mentre deixa morir ofegades milers de persones que truquen a la seva porta. Som a l'Estat espanyol, un aparell colonialista, patriarcal i capitalista que, a través de la Llei d'Estrangeria, converteix les persones migrades en mercaderia i permet precaritzar-les i explotar-les anul·lant per complet els seus drets més bàsics.

Totes les històries que heu pogut conèixer a #EsclavitudSinComillas proven que no totes som iguals en drets i deures. Fins quan? Què més ha de passar perquè ens alcem exigint justícia social?

# data[].attributes.body
"L’engranatge de l’agroindústria lleidatana produeix anualment més de 350.000 tones per a l’exportació i necessita entre 22.000 i 28.000 jornalers temporers anuals. La terra, les explotacions familiars agràries i el regadiu són engolides any rere any per un model neoliberal que desmantella la supervivència alimentària del nostre territori. La pagesia ha perdut tota capacitat negociadora dels seus productes. Les comercialitzadores marquen el producte, les varietats, el model de producció, el preu i el consumidor final, tot. I enmig de l’espiral devastadora del neoliberalisme del sector primari encara hi ha una altra víctima, més silenciada i amb extrema vulnerabilitat: els imprescindibles i oblidats temporers. Bona part dels contractadors compleixen el conveni agrari i ofereixen allotjament, però també hi ha un nombre important d’ells, i sobretot ETT, que no ho fan i s’aprofiten de la cruel Llei d’Estrangeria que comporta situacions de semiesclavatge. Milers de collidors immigrants dormen en campaments, en coves, en una mina abandonada o en cases abandonades i als carrers. Tots ells mà d’obra essencial sense la qual no funcionaria aquest engranatge de l’exportació fruitera."

Extracte d'un fragment del manifest de Fruita amb Justícia Social

Fruita amb justícia social és una campanya per exigir fruita amb un segell de qualitat que garanteixi els drets socials i laborals de les persones temporeres i immigrades.

DEMANDES

1. Allotjaments per dignificar la vida de les persones temporeres de la fruita.

2. Paper sense contracte.

3. Accés universal a la sanitat i atenció mèdica als campaments i concentracions de treballadors.

4. Canvi de les formes contractuals.

5. Creació d’un consell regulador per al segell de fruita amb justícia social.

6. Compliment de conveni agrari.

7. Augment de les inspeccions de treball a tots els sector de l’agroindústria.

8. Reubicació de l’oficina única de temporers de Lleida.

9. Promoció d’un model d’agricultura ecològica i de proximitat.

10. Eliminació de la promoció i suport de l’agroindústria que no respecta els drets dels temporers i del territori.

# data[].attributes.attachment_link.title
Manifestació 8 de juliol “Fruita amb justícia social”

# data[].attributes.headline
Al segle XIX, Antonio López y López, Marqués de Comillas, es va enriquir explotant a persones gràcies al racisme biològic i a les polítiques colonials de l'època.

# data[].attributes.subject
Al segle XIX, Antonio López y López, Marqués de Comillas, es va enriquir explotant a persones gràcies al racisme biològic i a les polítiques colonials de l'època.