# data[].attributes.body
http://da.padlet.com/nekiam/nh2o75yfhq4a

# data[].attributes.headline
Powerpoint præsentation om Jean-Jacques Rousseau

# data[].attributes.subject
Powerpoint præsentation om Jean-Jacques Rousseau

# data[].attributes.body
Oprettet af Mia Qvist

# data[].attributes.headline
Noter om Jean´s liv og teorier fra bogen: "klassisk og moderne pædagogisk teori"

# data[].attributes.subject
Noter om Jean´s liv og teorier fra bogen: "klassisk og moderne pædagogisk teori"

# data[].attributes.body
1.udgave, 1.oplag, forfatterne og Hans Reitzels forlag. redigeret af Peter Østergaard Andersen, Tomas Ellegaard, Lars Jakob (oprettet af Mia Qvist)

# data[].attributes.headline
Pædagogiske tænkere og historie oversigt

# data[].attributes.subject
Pædagogiske tænkere og historie oversigt

# data[].attributes.body
Oprettet af Mia Qvist

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Historie

Optagethed af pædagogiske spørgsmål kan påvises i alle samfund og kulturer fra oldtidens skriftlige tradition op til i dag. Den følgende fremstilling er samlet om udvalgte temaer, der har betydning for drøftelser af nutidens pædagogiske problemstillinger.

Paideia og humanitas

I Europa viser interessen for pædagogiske spørgsmål sig først i det antikke Grækenland, hvor sofisterne, der var lærere i veltalenhed, i 500-400-t. f.Kr. lagde grunden til en højere undervisning.

Spørgsmål i tilknytning hertil blev med vidtrækkende virkning taget op af filosoffer som Sokrates, Platon og Aristoteles.

I det antikke Rom, hvor bl.a. Cicero omformede det græske såkaldte paideia-ideal til det romerske humanitas-begreb, spillede ikke alene filosofien, men også retorikken en vigtig rolle.

Én kirke, én skole, ét sprog

Middelalderens vidt forgrenede net af kloster- og domkirkeskoler, hvoraf nogle udviklede sig til Europas første universiteter, sikrede rekrutteringen af kirkens egne folk.

Sproget var latin, "læseplanen" bestod af de syv frie kunster, og de foretrukne tekster var af Aristoteles og Augustin. Originale bidrag til pædagogikkens udvikling ydede i 1200-t. Thomas Aquinas, der bl.a. videreudviklede de forestillinger om læringens natur, som tidligere var fremsat af Sokrates og Augustin.

Den nye videnskab

Fremkomsten af naturvidenskaben i 1600-t. betød i pædagogisk henseende en større betoning af erfaringen og af de såkaldte reale fag, dvs. matematik, fysik, kemi og ikke-klassiske fremmedsprog.

Således understregede tidens store reformator, tjekken Johann A. Comenius, i sit universelle dannelsesideal den nære sammenhæng mellem sproget og den fysiske omverden og mellem modersmål og latin.

Natur og kultur

Oplysningstiden, der i lighed med antikken blev skelsættende i pædagogisk henseende, fremhævede det "naturlige" på alle samfundslivets områder som en forudsætning for menneskelig frigørelse.

I Émile formulerede franskmanden Jean-Jacques Rousseau principperne for en sådan opdragelse, idet han inddrog bl.a. sanseopdragelsen og beskrev barndommen som en periode af livet med egen ret og egne udviklingskarakteristika.

Leg og folkelig vækkelse

Inspirationen fra Rousseau kan spores hos de fleste af 1800-t.s tænkere, bl.a. Johann H. Pestalozzi, som videreudviklede begrebet anskuelsesundervisning.

Af andre pædagogiske fornyere fik især repræsentanterne for de nationalromantiske bevægelser betydning, fx Friedrich Fröbel, der inddrog leg og fri bevægelse i førskoleopdragelsen, og N.F.S. Grundtvig, der i 1830'erne lagde grunden til højskolebevægelsen.

Reformpædagogik og demokratisering

I 1900-t. vandt reformpædagogikken frem ikke mindst i Skandinavien. I tiden op til 2. Verdenskrig kom den såkaldte frie opdragelse til at spille en stor rolle, bl.a. gennem skoleforsøg, i Danmark, fx i Vanløse.

Flere frie skoler så i 1920'erne dagens lys, bl.a. Summerhillskolen i England. I Amerika opstod den progressive bevægelse med John Dewey som den pædagogisk mest fremtrædende tænker og igangsætter. I Tyskland blev Georg Kerschensteiner den kendteste fortaler for arbejdsskoletanken, og i Italien udformede Maria Montessori en ny førskolepædagogik baseret på selvudvikling og spontanitet.

De forskellige strømninger fandt efterhånden sammen i en bevægelse, der under navne som reformpædagogik, aktivitetspædagogik, progressiv eller moderne pædagogik stillede krav om en barnecentreret, mere livsnær og mindre autoritetspræget holdning.

Disse strømninger, der har domineret dansk pædagogik fra sidste halvdel af 1900-t., førte med Den Blå Betænkning fra 1960 og Folkeskolelovene af 1975 og 1993 efterhånden frem til gennemførelsen af en udelt, niårig enhedsskole, suppleret med krav om differentieret undervisning og øget vægt på elevernes medindflydelse og medbestemmelse.

Teori og praksis

Et grundvilkår i pædagogik er relationen mellem pædagogiske aktiviteter i praksis og teoretiske overvejelser om ønskelige ændringer heri.

Den pædagogiske praksis udgøres af de faktiske handlinger, opdrageren, pædagogen eller læreren udfører med henblik på at fremme en bestemt handlemåde og læring. Her hentes konkrete erfaringer, og herfra udgår behov og interesse for empirisk iagttagelse og refleksion for at vinde indsigt i sammenhænge bag praksis.

Pædagogisk empiri spænder vidt: fra praktikeren, der gør sin egen praksis til genstand for observation, til forskeren, der observerer et bestemt aspekt ved den pædagogiske praksis, afprøver hypoteser eller ved aktionsforskning selv følger og fremmer en bestemt udviklingsproces i praksis. Sådanne empiriske iagttagelser er et nødvendigt supplement og korrektiv til såvel den pædagogiske praksis som den pædagogiske teori.

Det er den pædagogiske teoris opgave ved begrebsafklaring og ud fra en helhedsbetragtning at bringe orden og sammenhæng i erfaringer og observationer samt evt. at udvikle dem til egentlige dannelsesteorier rodfæstet i bestemte menneske- og samfundssyn.

Mens erfaringsgrundlaget samt interessen og behovet for pædagogiske overvejelser udspringer af praksis, så er det i overvejende grad fra pædagogisk empiri og teori, at den videnskabelige pædagogik henter sit indhold. Dette forhold giver anledning til to typer af modeller for praksis, som er forankret i hhv. teori og empiri. Modeller, der udspringer af pædagogisk teori, omfatter antagelser om samfundets og menneskets natur og får derfor i højere grad karakter af at være normative i forhold til praksis.

Modeller, der udspringer af pædagogisk empiri, bygger på antagelser om mere specifikt pædagogiske forhold, fx læreprocesser, motivation, barnets udvikling og sammenhæng mellem uddannelse og social baggrund mv. De to modeltypers eksistens illustrerer den videnskabelige pædagogiks sammensatte karakter.

Pædagogik som fag

Pædagogik kan betragtes enten som et overvejende humanistisk eller som et overvejende samfundsvidenskabeligt fag. Når faget anskues som især humanistisk, lægges hovedvægten på den historiske synsvinkel i form af uddannelseshistorie og de pædagogiske idéers historie med nær tilknytning til pædagogisk filosofi; derved inddrages områder som didaktik eller undervisningslære samt det komparative studium af opdragelse og uddannelse i forskellige lande og kulturer.

De foretrukne metoder er af tekstkritisk, tolkende eller begrebsanalytisk natur og bringer dermed pædagogikken i kontakt med samfundets almene værdigrundlag. Faget fremstår derigennem med et forholdsvis klart afgrænset indhold.

Når faget anskues som samfundsvidenskabeligt, træder det identitetsskabende indhold i baggrunden i forhold til det metodiske, idet faget beskriver og vurderer brugen af fortrinsvis empiriske og statistiske metoder. Ved denne fagforståelse er der en større umiddelbar gennemslagskraft i praksis for pædagogiske teorier, fx af sociologisk art.

I den praktiske tilrettelæggelse af pædagogikfaget er der dog ikke tale om et enten-eller, men om et både-og, idet begge fagsyn udspringer i praktisk, pædagogisk erfaring.

Først i 1900-t. har pædagogik opnået anerkendelse som et videnskabsfag. Det første danske professorat i pædagogik blev oprettet i 1955 ved Københavns Universitet under det filosofiske, nu humanistiske fakultet. Siden blev der oprettet professorater i faget ved Danmarks Lærerhøjskole (nu DPU ved Aarhus Universitet) og ved de nye universitetscentre. Faget er en væsentlig del af lærer- og pædagoguddannelserne.

Pædagogikkens discipliner

Pædagogikken opdeles traditionelt i en række underdiscipliner enten efter en trinmæssig aldersfordeling med dertil hørende uddannelsesinstitutioner, fx børnehavepædagogik, gymnasiepædagogik, universitetspædagogik og voksenpædagogik, eller i faglige discipliner.

Ved sidstnævnte opdeling skelnes der mellem almene discipliner, der især beskæftiger sig med spørgsmål af principiel karakter, og en række hjælpediscipliner, der hovedsagelig ved empiriske studier af praksis bidrager til forståelsen og forklaringen af pædagogiske forhold.

De almene discipliner omfatter pædagogikkens historie, didaktik, komparativ pædagogik og pædagogisk filosofi.

Pædagogikkens historie omfatter fremstillingen af de pædagogiske idéers udvikling samt udviklingen af pædagogiske institutionstyper som børnehaver, skoler og højere læreanstalter.

Didaktik, hvis indhold er rettet mod undervisningens metoder, indhold og mål, var tidligere begrænset til læren om undervisningsmetoder, men inddrager nu tillige områder som curriculum- og dannelsesteori, målovervejelser samt undervisningens psykologiske og socio-kulturelle forudsætninger.

Komparativ pædagogik omfatter det sammenlignende studium af pædagogiske forhold i forskellige lande og kulturer og muliggør en mere nuanceret forståelse af pædagogiske relationer.

Pædagogisk filosofi, der i reglen også henregnes under de almene discipliner, omfatter spørgsmål af etisk og værdimæssig karakter, som unddrager sig afgørelse ad videnskabelig vej, men alligevel kræver en stillingtagen af hensyn til praksis. Derfor indbefatter pædagogisk filosofi sproglig analyse og tolkning af pædagogiske begreber og udsagn.

Til de vigtigste hjælpediscipliner hører pædagogisk psykologi og pædagogisk sociologi:

Pædagogisk psykologi rummer anvendelsen af psykologisk viden til løsning af pædagogiske problemer. Siden grundlæggelsen af den empiriske psykologi i slutningen af 1800-t. har psykologien haft stor indflydelse på pædagogikken, fx på områder som læring, tænkning, motivation, intelligens, personlighedsudvikling mv.

Pædagogisk sociologi analyserer pædagogiske fænomener i relation til samfundet og bidrager til at forklare dem ud fra fx politiske, økonomiske, sociale, kulturelle og ideologiske synsvinkler. Sociologer som Émile Durkheim, Max Weber, Talcott Parsons og Pierre Bourdieu har bidraget til udviklingen af pædagogisk sociologi.

Pædagogiske forskningsmetoder er en integreret del af de nævnte discipliner, men undertiden udskilles de som en særlig disciplin, hvor de indsættes i en bredere videnskabsteoretisk sammenhæng.

Pædagogiske problemstillinger

Pædagogiske problemstillinger er til enhver tid bestemt af de samfundsskabte rammer for opdragelse, undervisning og uddannelse. Derfor spænder de også over en række forskellige aktiviteter, fra kamp mod analfabetismen i udviklingslande til spørgsmål om den bedst mulige resurseudnyttelse i de vestlige lande.

I 2010'ernes Danmark afdækker den offentlige debat en række mere eller mindre synlige problemstillinger, undertiden markeret så kraftigt, at der er tale om konflikter med rod i uenighed om værdigrundlaget. Tilbagevendende temaer er således, hvad der er den nødvendige bagage mht. viden og handlekraft i et moderne industrialiseret samfund, hvilke egenskaber der bør udvikles med henblik på aktiv deltagelse i samfundslivet, og hvilken personlighedsudvikling der anses for værdifuld.

Nutidige pædagogiske problemstillinger omfatter bl.a., hvordan skolen løser sin opgave uanset forskelle i køn, begavelse og social status, i hvilken grad undervisningen skal struktureres af læreren, hvordan elevernes medindflydelse bedst realiseres, og hvilken grad af indflydelse forældrene bør have både på skolens styrelse og på selve undervisningen.

Den løbende debat sætter fokus på skolens hovedopgave, undervisning, bl.a. med henblik på faglighed og tværfaglighed. I debatten om ønskværdige lærerkompetencer efterlyses ofte overbevisning og engagement, men samtidig må en lærer ikke kunne anklages for manipulation eller indoktrinering. Grænsen mellem disse begreber trækkes ikke altid samme sted.

Pædagogik og etik

Bag pædagogiske beslutninger ligger ofte bestemte menneske- og samfundssyn, som afspejler almene forestillinger om et idealt fællesskab. Forholdet mellem individ og fællesskab er derfor til enhver tid et etisk grundtema i pædagogikken, og pædagogikkens udfoldelsesmuligheder er betinget af etiske afgørelser.

Det rejser en række spørgsmål om forståelsen af centrale begreber, fx hvad et demokratisk fællesskab er. Er det nationalt, europæisk eller globalt? Hvor store er enheder for fællesskab? Familien, slægten eller folket? I hvilket omfang kan samfundet lade det enkelte individs ønsker og behov danne udgangspunkt for pædagogiske bestræbelser, uden at hensynet til fællesskabet tilsidesættes?

Alle kulturelle forhold kræver etiske overvejelser, før de kan udmøntes i pædagogiske beslutninger; der indgår således også etiske begrundelser i det pædagogiske tilbud til etniske minoriteter. Begrebet bredde i uddannelserne har ligeledes etiske dimensioner, fx i vurderingen af en elites betydning for samfundet sammenholdt med ønsket om at sikre det kvalitative i bredden.

I dannelsesmæssig henseende står pædagogikken med en række åbne spørgsmål, der må finde deres svar i balancen mellem hensynet til det enkelte menneske og til samfundet, i det spændingsfelt, der afgrænses af prioriteringer inden for dels intellektuel, moralsk og fysisk dannelse, dels demokratiske mål i et moderne samfund.

Se også barndom, dannelse og kvalitetssikring.

Johann A. Comenius
Comenius blev med Didactica magna den førende skikkelse i 1600-t.s reformbevægelse; værket, der omhandler det universelle dannelsesideal, reformerede sprogundervisningen, foregreb enhedsskolen og gav større plads for de naturvidenskabelige fag i læseplanen.

Værket beskriver personlighedsudviklingen gennem styrkelse af karakteren, lægger grunden til gentlemanbegrebet som dannelsesideal og inddrager flere praktiske fag.

Jean-Jacques Rousseau
Det skelsættende værk fremhæver som de tre opdragende faktorer naturen, tingene og menneskene, hvor den første skal føre an, og den sidste indrette sig efter de to foregående.

Johann H. Pestalozzi
Pestalozzi er mest kendt for sin metode, men i Stanserbrevet understreges betydningen af den ånd, undervisningen foregår i.

N.F.S. Grundtvig
Understreger betydningen af national og folkelig oplysning, formidlet gennem det levende ord, og af en folkelig højskole.

Herbert Spencer
Opstiller et uddannelsesprogram med den biologiske nytte som højeste princip.

Georg Kerschen-
steiner
Lægger den fremtidige erhvervsudøvelse til grund for en reform af skolen og fremhæver i konsekvens heraf de manuelle fags betydning.

Thyge Winther-Jensen: pædagogik i Den Store Danske, Gyldendal. Hentet 15. oktober 2018 fra http://denstoredanske.dk/index.php?sideId=147494

# data[].attributes.attachment_link.title
pædagogik | Gyldendal - Den Store Danske

# data[].attributes.attachment_link.description
Optagethed af pædagogiske spørgsmål kan påvises i alle samfund og kulturer fra oldtidens skriftlige tradition op til i dag. Den følgende fremstilling er samlet om udvalgte temaer, der har betydning for drøftelser af nutidens pædagogiske problemstillinger. I Europa viser interessen for pædagogiske spørgsmål sig først i det antikke Grækenland, hvor sofisterne, der var lærere i veltalenhed, i 500-400-t.

# data[].attributes.body
Oprettet af Mia Qvist

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jean-Jacques Rousseau, 28.6.1712-2.7.1778, schweizisk-fransk filosof, forfatter og komponist, der som moralist, samfundstænker og pædagog har haft afgørende indflydelse på moderne vestlig civilisation.

Jean-Jacques Rousseau kom til verden i den calvinistiske bystat Genève. Moderen døde ved fødslen, og faderen forlod ham, da han var ti. Han stod i lære som gravør, men stak som 15-årig af og havnede hos fru Louise-Éléanore Warens (1700-62), en 28-årig eventyrerske og sjælefanger i Annecy. Hun sendte drengen til Torino, hvor han omvendtes til den katolske tro.

Efter nogen omflakken vendte Jean-Jacques Rousseau tilbage og blev i 1733 fru Warens' elsker. De levede sammen i Chambéry til 1739, mens han uddannede sig og udviklede sit musiktalent. I 1740 åbnedes vejen for ham til Paris. Her levede han 1742-56, kun afbrudt af et job som fransk ambassadesekretær i Venezia 1743-44. Han sluttede sig til den store Encyclopédies udgivere, Diderot og d'Alembert, og i 1744 tog han den ni år yngre, analfabetiske stuepige Thérèse Levasseur (1721-1801) som elskerinde. Hun fødte i årene 1746-53 fem børn, der alle bragtes til hittebørnshospitalet.

Jean-Jacques Rousseau skrev nu essays om musik, en mislykket opera, Les Muses galantes (1745, De galante muser) og 360 musikopslag til encyklopædien (1749, senere omredigeret til hans Dictionnaire de musique, 1767), hvori han lagde afstand til Frankrigs førende komponist, Rameaus, mekaniske musiksyn.

Rousseau så musik som sindsrørelser, der fandt udtryk i sangens melodi. I sit Essai sur l'origine des langues (ca. 1761, Essay om sprogenes oprindelse, udgivet posthumt i 1781) skildrer han sprogets forvandling fra metaforisk poesi til afsjælet politisk prosa, efter at Gud med sin finger har hældet Jordens akse og beordret menneskene at blive sociale. Rousseau slog i 1752 sin berømmelse fast med operaen Le Devin du village (Landsbyens spåmand). Han tjente livet igennem sit brød ved at kopiere noder.

Musiklivet lærte Rousseau folkelighed, og den evne bevarede han i sit forfatterskab. I 1750 skrev han sin prisbelønnede Discours sur les sciences et les arts (Diskussion om videnskaberne og kunstarterne), hvor han afviste, at intellektuelle fremskridt skulle føre moralske med sig. Det gik direkte imod oplysningstidens standpunkt og førte med årene til et markant brud med Diderot og Voltaire.

Jean-Jacques Rousseau fastholdt, at viden som redskab ikke i sig selv forbedrer os. Som Guds skabning er mennesket godt, og Rousseaus filosofi er en livslang overvejelse over, hvorledes denne naturlige godhed kan udtrykkes i samfundet, der er vort vilkår. I Discours sur l'origine et les fondements de l'inégalité parmi les hommes (1755, Afhandling om ulighedens oprindelse og grundlag blandt menneskene) modstiller han i første del fremskridtet, skabt af den enkeltes fri vilje (la volonté particulière), og barmhjertigheden.

Var denne følelse ikke kommet vor fornuft til hjælp, var vi forblevet monstre. I anden del forklares ulighed med samfundets retlige vilkårlighed og borgernes forfængelighed. I et encyklopædiopslag om politisk økonomi (s.å.) introducerer han derfor almenviljen (la volonté générale) som et frit folks vilje til at befæste deres samfund med love så stærke, at konge, adel og kirke ikke kan knække dem. I seks Lettres morales (1758, Moralske breve, posthumt udgivet) bestemmer han menneskets samvittighed som samfundets og dets loves naturretlige fundament.

I brevromanen Julie ou La Nouvelle Héloïse (1761, da. 1798-1800) tvinges hovedpersonen Julie ud af et elskovsforhold til sin huslærer og ind i et fornuftsægteskab, og bogen beskriver kulturens livslange kamp med sindet. Kronen på sit moralske forfatterskab satte Rousseau i hovedværket Émile ou de l'éducation (1762, da. Emile eller Om opdragelsen, 1796-99, 1962, fork.udg. 1997). Émile opdrages til et naturligt menneske i samfundet til forskel fra det uciviliserede naturmenneske, der er samfundsmenneskets abstrakte modsætning. Da Émile forlader barndommen, træder han ved sin anden fødsel, den åndelige, i moralsk karakter og forenes med sin udkårne Sophie. Han konfirmeres med "Den Savoyardiske Præsts Trosbekendelse", et teologisk manifest i fjerde bog, hvor Rousseau om sine tre moralfilosofiske hovedbegreber og deres indbyrdes forhold siger, at Gud har givet os fornuften, for at vi kan kende det gode, samvittigheden, for at vi kan elske det, og friheden, for at vi kan vælge det.

Jean-Jacques Rousseaus teologi støttede således hans påstand om, at kun det styre er legitimt, hvis borgere selv bestemmer de love, hvorunder de lever. Han begyndte med politiske overvejelser over teologen Saint-Pierres (1658-1743) teorier om international retsorden 1756-61, fortsatte i en splid om dyder i borgerrepublikken Genève, formet som et brev til d'Alembert om teatret, 1758, og nåede målet i det med Émile forbundne skrift Du Contrat social (1762, da. Samfundspagten, 1889, 1987).

Idéen er, at vi først kan udøve vor moralske frihed som borgere, når vi er indtrådt i et samfund med lighed for loven. Rousseau uddybede sine teorier i et Brev til Christophe Beaumont, Paris' ærkebiskop, 1763, og i ni Breve fra Bjerget (1764) til styret i Genève. Heri forsvarer han konkret de borgerlige rettigheder, specielt trosfriheden, og gør op med myndighederne i Paris og Genève, der fejltolkede hans filosofi om retssamfund og religion. I 1765 kasserede Rousseau et udkast til en forfatning for oprørsøen Korsika, og i 1771 sendte han Polen sit syn på en styrereform, der kunne sikre den livstruede nations åndelige overlevelse.

Rousseau vendte i 1754 tilbage til protestantismen og fik sin borgerret i Genève igen. I 1756 flyttede han til Montmorency nord for Paris, hvor han først boede hos den velhavende fru Épinay og siden i Mont-Louis som husven hos ægteparret Luxembourg, en af det enevældige Frankrigs fornemste familier. I 1757 mødte han sit livs eneste og kortvarige kærlighed, den 26-årige komtesse Sophie d'Houdetot (1730-1813). Katastrofen ramte ham, da myndighederne i Paris og Genève i 1762 forbød og brændte Émile og Du Contrat social. Rousseau måtte flygte til Môtiers i den preussiske enklave Neuchâtel i Schweiz og siden, 1766-67, til England. I 1768 blev han viet til Thérèse Lavasseur. Først 1770 vendte han tilbage til Paris, hvor han levede til sin død i 1778. Den indtraf, mens han besøgte markisen af Girardin (1735-1808) i Ermenonville.

Jean-Jacques Rousseau efterlod sig et stort uudgivet selvbiografisk forfatterskab, først og fremmest Les Confessions (1764-70, da. Bekendelser, 1798, 1948), dernæst tre store Dialoger, Rousseau juge de Jean-Jacques (1772-76, Rousseau, Jean-Jacques' dommer), og endelig ti essays, Les Rêveries du promeneur solitaire (1776-78, da. Den ensomme vandrers drømmerier, 1951, 1966).

Ved en erklæret hensynsløs ærlighed ville Rousseau her understrege sin og dermed menneskets individualitet, men tillige vise, at vi også træder ud af naturtilstanden ved den dialog med os selv, der udvikler vor egen bevidsthed og skaber os selv som væsen i historien.

# data[].attributes.attachment_link.title
Jean-Jacques Rousseau | Gyldendal - Den Store Danske

# data[].attributes.attachment_link.description
Jean-Jacques Rousseau, 28.6.1712-2.7.1778, schweizisk-fransk filosof, forfatter og komponist, der som moralist, samfundstænker og pædagog har haft afgørende indflydelse på moderne vestlig civilisation. Jean-Jacques Rousseau kom til verden i den calvinistiske bystat Genève. Moderen døde ved fødslen, og faderen forlod ham, da han var ti.