# data[].attributes.headline
גילה בן אור ז"ל

# data[].attributes.subject
גילה בן אור ז"ל

# data[].attributes.body
בת מנחם ונעמי. נולדה ביום כ' בכסלו תשי"ז (24.11.1956) בירושלים. למדה בבית-הספר היסודי שבעין-כרם, המשיכה וסיימה את לימודיה בבית-הספר התיכון האזורי 'הרי יהודה' שבקרית-ענבים. בבית-הספר היתה גילה אהובה על חבריה לכיתה וזכתה להערכה ולאהדה רבה ממוריה וממחנכיה. היא היתה חברה בתנועת-הנוער 'הצופים' וברבות הימים הפכה למדריכה. כן היתה בתנועת הנוער של בית"ר ברמת-רזיאל. היתה חובבת-ספורט והצטיינה בשחייה. את זמנה הפנוי הקדישה לטיולים ברחבי-הארץ ולחקר החי והצומח. חברותיה נזכרות בחיוכה של גילה ומציינות את טוב-לבה, את אהבתה לכול - לחבריה, להוריה, לנוף ולטבע ולחיים בכלל. "היא היתה חברה נהדרת, טובה, אוהבת ונאמנה, עוזרת ומעודדת בשעת-הצורך ומצליחה בחיוך אחד לשפר הרגשה רעה ולגרום לכך, שהכול שוב ייראה טוב ויפה". כך כותבת חברתה אורנה; ומוסיפות חברות אחרות במכתבים לזכרה: "תמיד התפעלנו מיכולתה העצומה ליהנות מכל-דבר, ליצור קשרים הדוקים ולהספיק כל-כך הרבה. דמותה הצוחקת ושופעת-החיים מילאה תמיד את לבותינו אהבה עזה". בהיותה בת 17 נסעה גילה לטיול בחוץ-לארץ וחזרה מלאת-חויות.

גילה גויסה לצה"ל בנובמבר 1975. לאחר הטירונות ולאחר שהשתלמה בקורס מדריכי- גדנ"ע, נשלחה לבסיס הגדנ"ע בשדה-בוקר, שם שירתה כמדריכה וזכתה להצלחה רבה בתפקידה. כעבור זמן הועברה לירושלים והיתה מדריכת-קליעה במטוח.

ביום י' בתמוז תשל"ז (26.6.1977) נפלה גילה בעת שירותה. הובאה למנוחת-עולמים בבית- העלמין הצבאי בהר-הרצל שבירושלים. השאירה אחריה הורים, שלושה אחים ושלוש אחיות.

במכתב-תנחומים למשפחה השכולה כתב מפקדה: "גילה היתה נערה בעלת ניסיון-חיים עשיר מאוד, אופי סוער, מפוכחת ותכליתית. היא אהבה לחוש כי יש בכוחה לשנות דברים ולהוביל מחשבות ומעשים בכיוון בו האמינה. במהלך עבודתה נתגלתה בה רגישות רבה לאדם, לנוף ולטבע. זה היה מקור כוח בלתי-נדלה ליכולתה ולכישרונה בהדרכה".

משפחתה הקימה לזכרה ספריית עיון לטבע, ובה מבחר ספרי נוף וטבע, מדע וביולוגיה - נושאים שאהבה והקדישה להם את זמנה ואת מרצה.

# data[].attributes.body
תהילה, בת חנה ויצחק, נולדה בירושלים בו' באלול תשמ"ב (25.08.1982). אחותם של אוריאל, שלמה, בצלאל, אליאור, נפתלי ומילי. למדה בבתי הספר בירושלים "נווה עציון" ותיכון "גב"ע".

מגיל 16 עבדה כקופאית במסעדת "סברו" בירושלים. היא עבדה במשמרות ארוכות וחסכה כסף, לתקופת השירות הלאומי שאליו התנדבה. תהילה אמורה הייתה לשרת כסייעת בבתי חולים, והיא עזבה את הבית חצי שנה לפני מותה ועברה הכשרה באולפנא בקיבוץ חפץ חיים, כשבזמנה הפנוי עבדה עם ילדים.

במקום עבודתה, במסעדת "סברו", תהילה נודעה בשל מסירותה הבלתי מתפשרת למקום ולעובדים. היא הייתה באה יום אחר יום למלא את תפקידיה השונים, "גם יום לפני בגרות וגם כשהייתה חולה עם חום", כדברי מנהליה. צוות העובדים ראה בה "החוט המקשר של החבורה", כדבריהם. כולם אהבוה, וראו בה מקור לאור ולשמחה.

מאז ומעולם, בכל מקום שהייתה, נודעה תהילה כנערה טובת לב, בוגרת לגילה, הששה בכל עת לעזור לזולת. היא גדלה להיות בחורה יפיפייה ומטופחת –לבושה תמיד באלגנטיות במיטב מלבושי האופנה. אהבה את החיים ואת מנעמי החיים, אהבה לרקוד סלסה ולבלות עם אחיה וחבריה. חיוך תמידי היה נסוך על פניה, גם כשהתמודדה מול אתגרים וקשיים בחייה האישיים.

תהילה הייתה נחרצת ונמרצת להגשים את שאיפותיה, אך אף פעם לא על חשבון מסירותה למשפחתה ולחבריה הרבים. היא אהבה את הבריות וחיבה מיוחדת הייתה לה לילדים. היא ציפתה בכיליון עיניים ליום בו תתחתן ותקים משפחה משלה.

ביום חמישי בצהריים, כ' באב תשס"א (09.08.2001), התפוצץ מחבל-מתאבד במסעדת "סברו" בפינת הרחובות קינג ג'ורג' – יפו בירושלים. בפיגוע היו עשרות פצועים ו- 15 נרצחו, בהם תהילה שעבדה במקום.

תהילה נרצחה שבועיים לפני יום הולדתה ה- 19. הותירה הורים, חמישה אחים ואחות. היא הובאה למנוחת עולמים בבית העלמין בגבעת שאול, הר המנוחות בירושלים.

אישיותה הלבבית והמיוחדת של תהילה משכה את תשומת לבה של התקשורת, ולאחר מותה קורותיה תועדו רבות.

מילכה (מילי), אחותה של תהילה, ערכה ספר לזכרה ובו פרקים מחייה, הספדים ותמונות. מן הדברים: "את היית אדם מלא שמחת חיים ושופעת חיוכים… בכל מקום בו היית רכשת לך חברים ותמיד ידעת ליהנות מהחיים… את היית אחות נפלאה שיודעת לפנק ולעזור כשצריך… המלאך המתוק שתמיד היה עם חיוך על הפנים וידע לפרגן לאחרים, לעודד ולעזור… אף פעם לא דיברת על מישהו מאחורי הגב, תמיד פרגנת והחמאת וזה היה באמת מכל הלב… גדולה במובן של גדלות הנפש – כל-כך ענקית! תמיד סייעת והתעניינת בשלום חברותיך וזו הסיבה שאהבנו אותך מאוד. תמיד – בעלת פנים מחייכות".

# data[].attributes.headline
תום איש שלום

# data[].attributes.subject
תום איש שלום

# data[].attributes.body
רס"ם (במיל') תום איש-שלום ז"ל.

נפל בח' באלול התשפ"ד .11 בספטמבר 2024

רס"ם (במיל') תום איש-שלום, מנס הרים, לוחם ביחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669), נפל בקרב בדרום רצועת עזה, בן 38 בנופלו.

תום היה בן זוג לכרמית, ואב ליותם, מיה וגאיה.

איש משפחה, איש של שלום ושל עזרה הדדית. כרמית סיפרה על תם-

'אבא מדהים, נהדר, בן אדם שעושה הכול עד הסוף, כמו שצריך. אבא מאוד נוכח, איתם בכל דבר - בחוגים, בבית הספר, אבא מיוחד. מאוד יסודי, מדוקדק, שמח והרפתקן.'

תם השאיר חלל גדול בקרב משפחתו ובקרב כל קהילת נס הרים. יהי זכרו ברוך.

# data[].attributes.headline
משה ראוך (אח של דב ראוך סבא של רז ראוך)

# data[].attributes.subject
משה ראוך (אח של דב ראוך סבא של רז ראוך)

# data[].attributes.body
בן בלהה ויוסף, נולד ביום י' בכסלו תרפ"ט (23.11.1928) בברלין, בירת גרמניה ועלה ארצה עם כל משפחתו (ההורים, 4 בנים ו4- בנות) בשנת 1933. הוא התלבט קשה בין הדאגה לעתידו ובין החובה לעזור לפרנסת המשפחה. אחרי שסיים את בית-הספר היסודי יצא כחבר "הנוער-העובד" להכשרה בעין חרוד אבל חזר לעזור להורים. משה למד שרברבות ומיכניקה. בהיותו בן 16 התנדב לפלמ"ח ונשא בכל תלאות האימונים, המסעות והמאסר. הוא השתלם בקורסים לחבלנות, סיור, שריון ואלחוט. בתום תקופת שירותו חזר לעבודה ולעזרת המשפחה.

מראשית מלחמת-העצמאות נכנס לשירות פעיל ב"רזרבה" (יחידת המילואים) של הפלמ"ח. השתתף בקרבות ובפעולות-חבלה ביאזור, בית-דגון (פיצוץ בית-החרושת לקרח), בליווי שיירות ובמבצע "נחשון".

בגלל חסימת הדרך לירושלים נותקה כיתתו מהגדוד שאליו השתייכה ואחרי הפצרות מרובות ניתן לו תפקיד בחטיבה 7. השתתף במבצע "בן-נון ב'", הניסיון השני לכבוש את מערך הלגיון בלטרון כדי לפרוץ את הדרך לירושלים. בקרב זה נפל ביום כ"א באייר תש"ח (30.5.1948). הוא ידע מראש, כי "אם יחזור הפעם, יהיה זה נס", והלך לאשר לבו קרא לו.

# data[].attributes.headline
רב טוראי מרב נחום ז"ל

# data[].attributes.subject
רב טוראי מרב נחום ז"ל

# data[].attributes.body
בת זהבה ורחמים
חיל הקשר והתקשוב

נפלה ביום ה' באדר תשנ"ו (25.02.1996)
בת 19 בנופלה
מקום מנוחתה בית העלמין הצבאי הר הרצל

סיפור חייה
בת בכורה לזהבה ורחמים. נולדה ביום כ"ג בניסן תשל"ז (11.4.1977) בירושלים, שם גדלה והתחנכה. בהיותה בת שלוש הצטרף למשפחה אחיה, רונן, שנפטר לאחר שבע שנים במהלך ניתוח לב פתוח, באותה שנה בה נולדה אחותה, רננה. את מסלול לימודיה החלה מרב בבית-הספר היסודי "כרמלי", וסיימה בהצלחה בבית-הספר התיכון "בית חינוך" במגמה ההומנית.
בתחילת נובמבר 1995 התגייסה מרב לצה"ל ולאחר שסיימה בהצטיינות קורס פענוח צפנים, הוצבה לשרת ביחידת קשר של יחידת מודיעין. מפקדיה תיארו אותה כחיילת אחראית ומסורה, שהפגינה נכונות רבה לתרום ולהשקיע במסגרת תפקידה, והיתה אהודה ומקובלת בקרב מפקדיה וחבריה כאחד.
ביום א', ה' באדר תשנ"ו (25.2.1996), עלתה מרב על אוטובוס בקו 18, בדרכה לבסיס. סמוך לתחנה המרכזית בירושלים פוצץ עצמו מחבל מתאבד של החמאס, שהיה באוטובוס. עשרים וחמישה אנשים נהרגו בפיגוע, ומרב ביניהם. מרב הובאה למנוחות בבית העלמין הצבאי בהר הרצל. היא הועלתה לדרגת רב"ט לאחר מותה. בת תשע עשרה היתה בנופלה. הותירה אחריה הורים ואחות. באיגרת ניחומים למשפחה כתב מפקד היחידה: "רב"ט מרב הגיעה ליחידתנו לפני מספר ימים, לאחר שסיימה בהצלחה רבה קורס בחיל הקשר ולאחר מכן שובצה לחיל המודיעין. כבר בראיון ההיכרות התרשמנו מאישיותה ומרצונה לתרום ולהשקיע בתפקידה החדש. היכרותנו הקצרה הביאה אותי להחלטה לשבצה בתפקיד רגיש ובכיר, אך לצערי כי רב, תוכנית זו לא יצאה לפועל, לאחר שנקטעה מסכת חייה הקצרה של מרב והותירה אותנו המומים וכואבים."

דודתה של אלה ברקת מכיתה ז'2.

# data[].attributes.headline
דרור ויונת אור ז"ל

# data[].attributes.subject
דרור ויונת אור ז"ל

# data[].attributes.body
דרור אור - נפש חופשיה שמפיצה אור גדול לעולם.

דרור נרצח ב7.10 בקיבוץ בארי וגופתו נחטפה לעזה. שני ילדיו - עלמה ונעם נחטפו גם הם ושוחררו בעסקת החטופים הראשונה. אשתו, יונת, נרצחה באותו יום עקוב מדם.

דרור הוא הגבן הראשי של מחבלת בארי, בנוסף להיותו מורה ליוגה. תמצית החיים של דרור: לבלות עם חברים ומשפחה, ברוגע ובפתיחות, להכין אוכל לכולם ולאהוב הרבה.

יונת אור - הייתה מעצבת בנשמתה הקימה מחדש את נגריית קיבוץ בארי. אביה - חנן היה הנגר הראשי של הקיבוץ וסגר אותה לפני שלושים שנה. יונת עיצבה, ייצרה ומכרה רהיטים מעוצבים בטוב טעם.

יונת ודרור אור הותירו אחריהם שלושה ילדים: יהלי בן 19 נעם בן 17 ועלמה בת 14.

# data[].attributes.headline
בניהו ביטון ז"ל

# data[].attributes.subject
בניהו ביטון ז"ל

# data[].attributes.body
בנם של איטל ואליהו ביטון.

אחיהם של נופר נועה יעל אביגיל נדב ואסף

נולד בתאריך ט"ו בכסלו התשס"א (11/12/2000)

בניהו אהב מוזיקה ומסיבות טבע וכששמע על המסיבה "נובה" הלך להזמין את אחותו יעל לבוא איתו אבל באותה שבת יעל אחותו לא יכלה לבוא בגלל שהיה לה עבודה אז אלך עם חבריו יונתן סמרנו ומאור גרציאני. בניהו היה אחד מהראשונים שברח מהמסיבה וכשהלך לחפש מקום מסתור בקיבוץ בארי נורה על ידי מחבלים בכניסה של הקיבוץ.

בניהו היה בן אדם של אהבה חמלה ואהב כל בן אדם. בניהו כתב במחברת שלו:

"אני יכול להרגיש אנשים
בלי שאני מכיר אותם,
לדעת את הרגש שלהם
ולהבין מה עובר עליהם, לכן
אנשים וחברים נפתחים אלי,
כי הרגש שלי במקום הנכון
והוא חזק מאד"

בניהו היה תמיד בעד לקבל את השונה.

בניהו היה בן אדם של מוזיקה ואהבה מאז שהיה קטן היה מנגן וכל כלי שהביאו לו היה לומד לנגן לבד לגמרי.

ב7 באוקטובר בניהו כתב לאחותו יעל בערך ב7 בבוקר ממש כשהכל התחיל "תגידי לאמא לא לדאוג, אני בדרך".

שעתיים לאחר מכן יעל כתבה לו חזרה "שמור על עצמך" ללא ידיעה שבניהו כבר לא בחיים.

ב13 באוקטובר הודיעו למשפחה שזיהו את הגופה של בניהו ובניהו כבר לא יחזור הביתה. הוא היה אמור להיקבר בהר הרצל בגלל שהוא עדיין היה נחשב חייל משוחרר אבל אמא שלו התקשתה לקבור אותו לפני שבת. באותו יום ב13 באוקטובר ב14:30 בניהו נקבר בבית ההספד הספרדי בגבעת שאול כשהוא רק בן 22.

בניהו הלך לרקוד במסיבה שממנה הוא לא חזר..

יהי זכרו ברוך בן דוד שלי.

# data[].attributes.attachment_caption
דוד של אמא שלנו  שהכירה רק אחרי שנולדה .היה עילוי בכל התחומים בהם נגע  והתפתחות הצבא למה שהיא היום הכל בצניעות וענווה גדולה . ותמיד ידע את השילוב בין תורה לעבודה ובין תורה לצבא .  

# data[].attributes.headline
סגן אברהם יהודה ז"ל .

# data[].attributes.subject
סגן אברהם יהודה ז"ל .

# data[].attributes.body
בן חנה ואפרים אלימלך. נולד ביום ט"ו במרחשון תש"ו (22.10.1945) בירושלים. גדל וחונך בבית מסורתי, הוא בית אביו, פרופסור באוניברסיטה העברית. את לימודיו היסודיים והתיכוניים סיים בבית הספר "מעלה" ולאחר מכן למד באוניברסיטה העברית בפקולטה למתמטיקה ולפיסיקה וקיבל את התואר B.Sc בו בזמן למד בחוג לתלמוד. אברהם-יהודה השתייך להסתדרות הסטודנטים "יבנה" והיה חבר בתנועה ליהדות של תורה. היה חובב מוסיקה ואף התעניין באסטרונומיה. באוגוסט 1963 גויס לצה"ל והגיע לדרגת סגן. התנדב לשירות קבע ומפקדיו איפשרו לו להמשיך בלימודים לקראת התואר השני במתמטיקה. ביום י"ח בטבת תשכ"ח (19.1.1968) נפל בשעת מילוי תפקידו. הובא למנוחת עולמים בבית הקברות הצבאי שעל הר הרצל בירושלים. קצין התותחנים הראשי, במכתב תנחומיו למשפחה, כתב בין השאר כי מיד עם גמר הקורס (בבית הספר לתותחנות) הוצע לו למלא תפקיד של קצין מחקר עוזר. "בתפקידו זה השקיע את מירב מרצו וזמנו ומילא אותו בצורה מבריקה ממש. שום דבר לא היה קשה מדי לגביו. רוח ההתנדבות אשר פעמה בו לא נתנה לו מנוח עד אשר בנוסף לתפקידו הרגיל מילא עוד תפקידים בהדרכת יחידתו לקרב - יחידה איתה השתתף במלחמת ששת הימים והתגלה בה בנוסף להיותו איש מדע כאיש שדה ומפקד לדוגמא. הוא היה משוכנע שתרומתו אינה מספיקה עדיין והתנדב להמשיך בתפקידו בשירות קבע, דבר שעליו זכה במלוא הערכת הרמטכ"ל רגעים ספורים לפני נפלו על המשמרת". ב"נזכור", ספר שהוציאה האוניברסיטה העברית בירושלים והסתדרות הסטודנטים שבה, בעריכת יהודה האזרחי, הובאו תולדותיו.

# data[].attributes.headline
טוראי יעקב דודו ז"ל

# data[].attributes.subject
טוראי יעקב דודו ז"ל

# data[].attributes.body
בן שמואל ויוליה. נולד ביום ד' בניסן תר"ץ (2.4.1930) בקזבלנקה שבמרוקו. סיים את לימודיו בבית-ספר יסודי ובבית-ספר תיכון לתעשיה שם. השתייך לנוער החלוצי "דרור" והדריך קבוצה. היה חבר ארגון ההגנה העצמית "מגן" אשר במולדתו. ביתו היה בית-ועד לאוהדי-הציונות ושוחריה. כתוצאה מכך נרדף על-ידי שלטונות-המקום ולבסוף הוכרח לעזוב גולה זו. עלה לארץ עם גרעין-הכשרה של תנועתו בשנת 1950, לאחר תקופת-הכשרה בצרפת. יחד עם קבוצתו הצטרף תחילה לקיבוץ חפצי-בה, ולאחר-מכן הצטרף כהשלמה לקיבוץ משמר-הנגב. אחרי-כן יצא עם הוריו העירה והיה למפרנס המשפחה. עבד בחשמלאות. גויס לצה"ל ביוני 1953. ביום ט"ו בטבת תשי"ד (21.12.1953) נפל בשעת מילוי תפקידו והובא למנוחת-עולמים בבית-הקברות במשמר-הנגב.

# data[].attributes.headline
סמ"ל נחום {נחומי} אלה ז''ל

# data[].attributes.subject
סמ"ל נחום {נחומי} אלה ז''ל

# data[].attributes.body
בנם של משה ז"ל ודליה אלה, נולד ביום כ"ח בניסן תשל"ט (25.4.1979) בירושלים. אחיהם הבכור של דגנית, נועם ונעמה. נחום גדל והתחנך לאור ערכי אהבת הארץ ומורשתה שהנחילו לו הוריו: אביו, בן למשפחת קבלנים ידועה, שתרמה רבות לבניית הארץ ואמו - בת למשפחה חקלאית ממושב זכריה, העוסקת בעבודת האדמה ובטיפוח גידוליה. נחום ספג מהוריו את ההכרה בחשיבות המשפחה כערך עליון כמו גם את ערכי אהבת האדם והעזרה לזולת.
תקופה ארוכה התכוננו נחום וחבריו לקראת השירות במוצב הקדמי 'ריחן' אך ימים ספורים טרם עלייתם ללבנון שונתה משימת היחידה ומיקומה החדש נקבע במוצב 'תל קבעה', שנחשב למוצב 'פחות קרבי'. שינוי המשימה יצר אכזבה מסוימת בקרב חברי הצוות אולם רצה הגורל ועוד בטרם מלאו שבעה ימים לשהות היחידה במוצב, בעת שיצאו לבצע משימת תיאום ובדיקת כלים, עלה הכוח על מטען צד אשר הופעל בשלט רחוק והתפוצץ.
הוא  ועוד 2 חיילים נהרגו ועוד 4 נפצעו.
ביום כ"ז בחשוון תשנ"ט (16.11.1998), נפל נחום בקרב בלבנון בגיל 19.
יהי זכרו ברוך

# data[].attributes.attachment_caption
"תחייכו כי חיוך זה שמחה, ושמחה זה הכוח להמשיך הלאה"  - סמ"ר ליאל גדעוני

# data[].attributes.headline
סמ"ר ראשון ליאל גדעוני ז"ל

# data[].attributes.subject
סמ"ר ראשון ליאל גדעוני ז"ל

# data[].attributes.body
בנם של מזל ואליהו {אלי}, אחיהם הצעיר של ציון, ניר ואור, נולד בירושלים ביום כ"א במר חשוון תשנ"ד (5.11.1993) וגדל במשפחה חמה ומלוכדת.
מעל הכול, ולפני כל דבר אחר, היה זה החיוך הכובש של ליאל שאפיין אותו: חיוך סוחף, שובה לב, חם ואמיתי, חיוך של מי שתאוות החיים מפעמת בו. "ליאל היה כולו אהבת החיים, האדם, חסד ושמחה" מתמצתת אמו את הווייתו המוארת; "איש אשר רוח בו" הגדירו ארני באל, חבר לנשק.
נפל בקרב ברפיח במבצע "צוק איתן", ביום ה' באב תשע"ד (1.8.2014), בן עשרים ואחת היה בנפלו. הוא הובא למנוחת עולמים בבית העלמין הצבאי בהר הרצל בירושלים. הותיר אחריו הורים ושלושה אחים. יומיים קודם לנפילתו, הספיק ליאל הצטלם לצד מפקדו לכתבה ששודרה באתר ynet.
לזכרו, הנציחו את ליאל בפרויקט ארוחת עשר, שחילקו סנדוויצ'ים עם מדבקה של ליאל לילדים.
יהי זכרו ברוך

# data[].attributes.attachment_caption
סבא של איילה לורנס

# data[].attributes.headline
עלי אדוריאן ז״ל

# data[].attributes.subject
עלי אדוריאן ז״ל

# data[].attributes.body
בנם של פטר ואווה, נולד בפראג שבצ’כיה בי”ג בניסן תש”ח (22.04.1948), בן למשפחה שעברה את מוראות מלחמת העולם השנייה. בפברואר 1949, כשהיה כבן שנה, עלתה משפחתו לארץ והוא גדל בקיבוץ נאות מרדכי, וסיים תיכון בבית הספר המשותף “עמק החולה”. עלי שירת כקצין בנח”ל, והגיע במילואים לתפקיד סגן מפקד גדוד. במלחמת יום הכיפורים לחם בחטיבה הירושלמית.

עלי עבד כחקלאי בתחנת הניסיונות של בקעת הירדן ובחוות ההר בירושלים, שם עסק במחקר ופיתוח פרחים (פרוטאה) בצמוד לחוקרי מכון וולקני. כן עסק בשיווק גידולים חקלאיים מגוש קטיף.

ביום רביעי כ”ה בתמוז תשנ”ז (30.07.1997) היה עלי בשוק מחנה יהודה בירושלים במסגרת עבודתו. סמוך לשעה 13.00 בצהריים פוצצו שני מחבלים-מתאבדים תיקי יד ממולכדים, בהפרש של שניות זה מזה, במרכז השוק הירושלמי ההומה. 16 אנשים נהרגו בפיגוע. עלי נפצע קשה ונפטר בבית החולים 12 יום מאוחר יותר, ביום ח’ באב תשנ”ז (11.08.1997). בן 49 היה במותו. הותיר אחריו אישה וארבעה ילדים, אם, אחות ואח.
יהי זכרו ברוך

# data[].attributes.headline
סרן יעל כפיר ז''ל

# data[].attributes.subject
סרן יעל כפיר ז''ל

# data[].attributes.body
בתם של יפה ובן, אחותה הצעירה של טל. נולדה בשנת 1981 באשקלון. למדה בבית הספר לאמנויות באשקלון. עסקה בתאטרון ובמקביל בתחומים ריאליים. יעל אהבה לשיר והשתתפה במקהלה הקאמרית בבית ספרה, שם למדה מצוינות, משמעת, דייקנות והקפדה על פרטים. לאחר מותה, נקראה המקהלה שבה שרה על שמה: "המקהלה הקאמרית 'יעל'".

יעל נרצחה בפיגוע חבלני בשנת 2003 בזמן שירותה הצבאי והועלתה לדרגת סרן לאחר מותה. בת כמעט עשרים ושתיים הייתה במותה. עבור כולנו, בני משפחתה, הכאב על מותה של יעל הוא בלתי נסבל והגעגוע הוא אין סופי. קירובו של השלום יהיה נחמתנו.
יהי זכרה ברוך

# data[].attributes.headline
גליה לוי ז"ל

# data[].attributes.subject
גליה לוי ז"ל

# data[].attributes.body
בתם של שרון וצופר. נולדה ביום א' באייר תשל"ה (12.04.1975) בדרום אפריקה למשפחה יהודית ציונית וערכית. אחות לשי. בשנת 1976 עלתה המשפחה לארץ והתיישבה בקיבוץ נען שם חיו כחברי קיבוץ. בשנת 1984 חזרו לדרום אפריקה. גליה עלתה לארץ לבדה בשנת 1994, התגייסה לצה"ל כחיילת בודדה ושירתה בבסיס צאלים שבנגב. גליה סיימה תואר ראשון בהנדסת תוכנה. הצטרפה לשירות הביטחון הכללי בשנת 2004 כמפיקה ועבדה רב שנותיה מול תחום חשוב ורגיש מאין כמותו. היא אהבה את התחום, פעלה מתוך מחוייבות עמוקה ואמונה שלמה בצדקת הדרך וברבות השנים הפכה למומחית תוכן ואף תיעדה פרקים בספר מורשת החטיבה בה עבדה בשירות. גליה הייתה חכמה ויצירתית, נהגה להתעמק בדברים, לאתגר את המערכת בשאלות חשובות והביאה את עמיתיה לחשיבה עמוקה ומדויקת יותר. היא האמינה בכל ליבה בפעילותה, שמרה על צניעות וענווה והתאפיינה כאישה חזקה, דעתנית ורגישה. באישיותה המיוחדת סחפה אחריה את חבריה במגוון תחומים. גליה נישאה לשמוליק ולהם שלושה ילדים – הילה עדי ושירה. משפחתה של גליה הייתה העוגן המרכזי בחייה, הייתה מלאה ברוך ואהבה אינסופית כלפיהם ותמיד אמרה כי הבית הוא הדבר החשוב ביותר עבורה. לימים אף סייעה להוריה לעלות לארץ ולהשתקע כאן. בשנותיה האחרונות נלחמה גליה באומץ לב ובגבורה ששמורה לטובים ביותר במחלת הסרטן, שבסופו של מסע ארוך הכריעה את גופה. במהלך מחלתה אף למדה לתואר שני ביהדות. גליה לוי נפלה בעת שירותה ביום כ' בתמוז תשע"ט (23.07.2019). בת ארבעים וארבע הייתה בנפלה. הובאה למנוחת עולמים בבית העלמין הצבאי בהר הרצל. הותירה אחריה בעל, שתי בנות ובן, הורים ואח. משפחתה בחרה להנציח את גליה באמצעות הפסוק מספר מלכים א', פרק ח', פסוק כ"ט: "להיות עיניך פתוחות אל הבית הזה, לילה ויום, אל המקום, אשר אמרת יהי שמי שם".
יהי זכרה ברוך

# data[].attributes.headline
טוראי שמעון-מיכאל (מישו) מנהיים ז"ל

# data[].attributes.subject
טוראי שמעון-מיכאל (מישו) מנהיים ז"ל

# data[].attributes.body
בן שרה וחיים-יצחק, נולד ביום ג' בטבת תרפ"ח (27.12.1927) בעיר ברטיסלבה, צ'כוסלובקיה ועלה עם הוריו ארצה בשנת 1939 בספינת-המעפילים הבולגרית "רודניצ'ר". המשפחה התיישבה בבני ברק. שמעון-מיכאל סיים את בית-הספר היסודי בעיר, המשיך ולמד בישיבת הרב עמיאל בתל-אביב ובישיבת "קול תורה" בירושלים. בשנתיים האחרונות עבד בבית-המלאכה לנעליים של אחיו בבני ברק ועם זאת המשיך ללמוד בשיעורי-ערב מתוך שאיפה לרכוש לו השכלה תיכונית. היה חבר בתנועת "בני-עקיבא" בבני ברק. בהיותו בן 15 התגייס לגדנ"ע הדתי בגוש דן ומפרוץ מלחמת- העצמאות היה בגיוס מלא. השתתף בקרבות: סלמה, חיריה, סאקיה, תל ליטווינסקי וכפר-ענה. למורת רוחו הועבר לתפקיד טבח צבאי בעורף והיה מביא את האוכל לקווי החזית על-גבי ג'יפ, חמור ואף ברגל. משום היותו שומר מצוות סירב לבשל בשבת והועמד לדין עם עוד חבר באשמת הפרת פקודה, אך זוכה מכל אשמה. לדרישתו הנמרצת חזר לפלוגה הדתית הקרבית בחטיבת "אלכסנדרוני" והשתתף בכיבוש איגזים, עין-ע'זאל וקולה. בעת מבצע "חורב" נערך מבצע "חיסול" נגד "כיס פלוג'ה", שבו היתה נצורה חטיבה מצרית. ההתקפה נערכה על אגפו המזרחי של ה"כיס", באזור עיראק אל-מנשיה. כוחות "אלכסנדרוני" פרצו לכפר מדרום והשתלטו על חלקו, אך הסתערותם על התל שמצפון לכפר נהדפה. בינתיים התאוששו המצרים, תקפו נגד ואילצו את כוחותינו לסגת. חלק מהכוח נלכד בתוך הכפר. בקרב זה נפל, ביום כ"ו בכסלו תש"ט (28.12.1948), ביום בו מלאו לו 21 שנה. נקבר בפלוג'ה. ביום י"ז בכסלו תש"י (8.12.1949) הועבר למנוחת-עולמים בבית-הקברות הצבאי בנחלת יצחק.
יהי זכרו ברוך

# data[].attributes.headline
סמ"ר ארז אשכנזי ז"ל

# data[].attributes.subject
סמ"ר ארז אשכנזי ז"ל

# data[].attributes.body
בן בתיה וינון. נולד ביום כ"ה בסיוון תשמ"ב (16.6.1982) בקיבוץ רשפים שבעמק בית שאן. אח לרוני, אביב ולילך. ארז נולד בימי מבצע "שלום הגליל" ונקרא על-שם ארזי הלבנון. הוא למד בבית-הספר היסודי "רימון" שבקיבוץ מסילות ובמוסד החינוכי "גלבוע" שבקיבוץ בית אלפא.
ביום כ"ז בסיוון תשס"ג (27.6.2003), כשבוע לאחר שחגג את יום הולדתו העשרים ואחת, נפל ארז בקרב בשכונת בקשי שברצועת עזה בפעולה ללכידת מבוקשים ופעילי טרור. ערב קודם לכן יצאה יחידה של "שייטת 13" לחסל חוליית מפגעים ברצועת עזה שתכננה לבצע פיגוע המוני בישראל. ארז פיקד על חוליית הרפואה במבצע. לאחר השלמת כיתור הבניין שבו הסתתרה החוליה, הופעל מטען על הלוחמים. ארז שהגן בגופו על חבריו, נפגע אנושות ונהרג במקום.

"אבא, לפעמים הולכים לקרב ולא חוזרים", כך אמר ארז לאביו באחת משיחותיהם הרבות. אמו מספרת שבשבוע שקדם לנפילתו, היה ארז לחוץ מאוד עקב האימונים והתפקיד החדש שהוטל עליו, ונבצר מהם להרבות בדיבור. באחת משיחותיהם האחרונות ביקש שלא תדאג לו, ושתשמור על מלכי.

ארז הובא למנוחת עולמים בבית-העלמין שבקיבוץ רשפים. עם לכתו הותיר הורים, שתי אחיות ואח, סבא צבי וסבתא פני ממייסדי רשפים, וסבתא אריאלה.
יהי זכרו ברוך

# data[].attributes.attachment_caption
הדוד של שחר ויהלי אדרי 

# data[].attributes.headline
 סמל ראשון שרון יהודה אדרי ז״ל

# data[].attributes.subject
 סמל ראשון שרון יהודה אדרי ז״ל

# data[].attributes.body
בן חנה ויצחק. נולד ביום כ"ו באדר ב' תשל"ו (28.3.1976) בירושלים. ילדותו עברה עליו באווירת הנופים הקסומים של הרי יהודה, במושב זנוח שליד בית שמש. שרון היה בן הזקונים, הצעיר מבין שבעה אחים ואחיות. הוא התחנך בגן הילדים במושב והתחבב על כולם. את לימודיו היסודיים והתיכוניים השלים בבית-הספר המקיף הדתי "אבן העזר", בו סיים את לימודיו במגמה הביולוגית. הוא היה תלמיד חרוץ ששקד על לימודיו. נטיותיו הספורטיביות באו לידי ביטוי במשחקי כדורסל וכדורגל עם קבוצות חברים במושב. לשרון היתה נפש אצילית. הוא בלט בחוסנו הנפשי, בשלוותו ובאורך רוחו. בן מסור היה להוריו ולמשפחתו. כל משימה שהוטלה עליו בוצעה בשלמות ועל הצד הטוב ביותר. שרון היה ירא שמים ושומר מצוות ובמיוחד הקפיד על כיבוד אב ואם ועל עזרה לזולת. הוא ניחן בחוש טכני מפותח, נהג לתקן מכשירים ולסייע בתחזוקה כללית בבית הוריו. בסוף חודש יולי 1994, יום לאחר בחינת הבגרות האחרונה, התגייס שרון לצה"ל. את שירותו הצבאי החל כלוחם בפלוגת הסיור של חטיבת הנח"ל ומשסיים טירונות יחידה עבר למפקדת החטיבה. בשל בעיות רפואיות מהן סבל, עבר לתפקיד משק מודיעין במפקדת החטיבה ולאחר מכן כתחמושתן והוצב בבית ליד. ביום כ"ו באלול תשנ"ו (9.9.1996) נפל שרון בקרב, בעת חטיפתו. באותו יום שהה שרון בחופשה "רגילה" אך התבקש לחזור לבסיסו על מנת לבצע תורנות שמירה. מאחר וחש ברע נסע, כמצוות מפקדו, להיבדק בידי רופא שיקבע את כשירותו. שרון החל במסע מפרך בין מרפאות צבאיות שונות: מהמרפאה האיזורית בירושלים נשלח לבית החולים "אסף הרופא", שם אמור היה לעבור ניתוח. משם נשלח למרפאה המרחבית בצריפין כדי לאשר את ימי המחלה שנקבעו לו. בצריפין נאלץ להמתין מספר שעות בתור ורק בשעת לילה קיבל את האישור המיוחל. הוא התקשר לביתו והודיע כי הוא יוצא בדרכו הביתה, למושב. בהיותו תשוש וחולה, ולאחר יום ארוך ומייגע, ביקש שרון לקצר את דרכו ולעצור טרמפ. סמוך למחנה צריפין עצר לידו רכב, נושא לוחיות זיהוי ישראליות, ושרון עלה עליו מבלי לשער כי בכך נגזר גורלו. שרון נחטף בידי חוליית מחבלים מהכפר צוריף, שהשתייכו לגדודי עז אל-דין אל-קסאם, של ארגון החמאס. מספר דקות לאחר שעלה לרכב, חש אחד מחברי החוליה כי שרון חושד בהם. המחבל שלף את אקדחו, ירה בשרון והרגו במקום. המחבלים הסתירו את הגופה ברכב, המשיכו בנסיעתם לכיוון רמלה, דרך כביש עוקף רמלה-לוד, ומשם נסעו ישירות לכפר צוריף. בהגיעם לאיזור הכפר, אספו חבר חוליה נוסף, בעזרתו קברו את גופתו של שרון בשולי הכפר ונטלו את מסמכיו האישיים. שבעה חודשים נמשכו החיפושים הקדחתניים אחר שרון, בהשתתפות אלפי מתנדבים, ובהם בני משפחה, חבריו לנשק של שרון מסיירת הנח"ל, חברי ילדות, תושבי המושב זנוח ואזרחים רבים אחרים. היתה זו תקופה של ציפייה דרוכה, בה נעה המשפחה בין תקווה לייאוש. הפיגוע בקפה "אפרופו" בתל אביב, באביב 1997, שפך אור על נסיבות היעלמו של שרון והוביל את כוחות הביטחון לחשיפת חוליית צוריף, אשר היתה אחראית לשורה ארוכה של פיגועי טרור, בהם מצאו את מותם אחד עשר אזרחים וארבעים ותשעה נפצעו. בעקבות חשיפת החוליה, נמצאה גופתו של שרון בערב חג הפסח, ביום 10.4.1997. שרון הובא לקבר ישראל בחלקה הצבאית של בית העלמין בבית שמש בתאריך 13.04.1997 ו' בניסן תשנ"ז. בן עשרים היה במותו. הותיר הורים, שני אחים - יורם ושלומי וארבע אחיות - עדנה, אתי, גילה וסיגל. לאחר מותו הועלה שרון לדרגת סמל ראשון.
יהי זכרו ברוך

# data[].attributes.headline
רב טוראי מאיר (מירו) אלימלך אלמלח

# data[].attributes.subject
רב טוראי מאיר (מירו) אלימלך אלמלח

# data[].attributes.body
בן אסתר ומרדכי, נולד ביום כ"ב בסיוון תש"ב (7.6.1942) בקזבלנקה שבמרוקו. בן תשע היה כשעלתה המשפחה ברוכת הילדים לארץ והשתקעה במושב ישרש. את לימודיו היסודיים סיים בבית הספר "אריאל" שברמלה והמשיך בלימודים בבית-הספר התיכון המקצועי "עמל". תלמיד מצויין היה ובן טוב, שהנחיל הרבה נחת וגאווה להוריו. מאיר אהב לעזור בכל עבודות המשק בכל רגע פנוי, לפני הלימודים ואחריהם. להוריו רחש כבוד שרק הורים מעטים זוכים לו. תחביבו העיקרי היה הכדורגל. בגיל שתים-עשרה כבר שיחק בקבוצת הילדים של "הפועל" רמלה ובהתלהבותו למשחק שכנע את הוריו להצהיר על גילו כבוגר יותר וכשהיה בן שש-עשרה שיחק בקבוצת הבוגרים ושמו יצא כאחד המהירים והמעולים בשחקני הקבוצה. מאיר גויס לצה"ל במחצית מאי 1960. לאחר האימון הבסיסי הוכשר כנהג משאית. את שירותו בצה"ל סיים ללא רבב וללא עבירת תנועה אחת. הערכות מפקדיו גומרות עליו את ההלל כנהג אחראי ומסור. גם בצבא המשיך לשחק בכדורגל והיה מטובי נבחרת הכדורגל של פיקוד המרכז ובמסגרתה השתתף בתחרויות צה"ל. בסוף שנת 1962 שוחרר מאיר מהשירות הסדיר ובמסגרת שירותו במילואים עבר קורס נהגי גוררים. מאיר המשיך באימוני הכדורגל במסירות רבה, שמר על אורח חיים קפדני ובמשך הזמן זכה לתואר "אדריכל" במגרש. לפרנסתו עבד כנהג ברמלה ואחרי-כן עבר לעבוד במשרד התחבורה בנמל התעופה לוד כנהג וכבאי מוסמך. הוא הצטיין בטוב לבו ובסבלנותו והיה נכון תמיד לסייע לזולת. היה אהוב על הכל בשל נועם הליכותיו, צניעותו הרבה ופשטותו. בחור שקט, ביישן קמעה, שהחיוך בעיניו מתפשט על פניו ומאיר אותם. אי-אפשר היה שלא לחוש באישיותו הקורנת חיבה וחמימות של מאיר. בסוף מרס 1970 נשא לאישה את חברתו זמירה והקים את ביתו ברמלה. עד מהרה התחבב על כל דיירי הבית והשכונה והיה בעל ורע ללא דופי. אחרי 14 שנות פעילות במסגרת "הפועל" רמלה, הושאל מאיר לעונת משחקים אחת לקבוצת "הפועל" לוד ובשנת 1970 עבר לקבוצת "בית"ר" רמלה. בזכות כושרו הגופני המעולה ומהירותו הרבה, יכול היה למלא כל תפקיד במגרש וכאות הוקרה הוענק לו גביע מיוחד מטעם הקבוצה. במסגרת שירותו במילואים השתתף מאיר במלחמת ששת-הימים, וניצל בנס ושב בריא ושלם הביתה. הוא היה בשדה התעופה בעת התקפת הרצח של המחבלים במאי 1972 וגם אז ניצל בנס. כשפרצה מלחמת יום-הכיפורים מיהר להצטרף אל יחידתו. במסירות רבה וללא ליאות נהג את מוביל-הטנקים שלו והעביר בו רכב כבד וציוד צפונה ודרומה לקווי החזית. ב-13 בחודש טלפן לרעייתו והביע תקווה שהנה ישוב הביתה והוסיף: "אני מרגיש צביטות בלב מפאת הגעגועים". ביום י"ח בתשרי תשל"ד (14.10.1973), בעת שנהג במוביל טנקים, איבד לפתע את השליטה בבלמים וכאשר סטה שמאלה, כדי לא לפגוע ברכב אחר, התדרדר לתהום ונהרג. הוא עוד הספיק להורות לשני נוסעים לקפוץ מן הרכב ובכך הציל את חייהם. על מעשה גבורתו הוענק למאיר ציון-לשבח מטעם קצין הספקה ראשי וזה לשונו: "הנני לציין לשבח את 452970, רב-טוראי אלימלך מאיר ז"ל, על גילוי קור-רוח, תושייה ודאגה לזולת. להלן תיאור המעשה: - יום 14 באוקטובר 1973 שימש רב"ט מאיר אלימלך כנהג מוביל טנקים. תוך כדי נסיעה בכביש רמאללה - לטרון איבד את השליטה על הבלמים, ומשחש בסכנה, הורה לשני הנוסעים שהיו אתו לקפוץ מהרכב, ובכך הציל את חייהם. מחשש לפגיעה ברכב אחר, הפנה את רכבו שמאלה, אך הרכב התדרדר לתהום - הוא נהרג. במעשה זה גילה רב"ט מאיר אלימלך ז"ל קור רוח, תושייה ודאגה לזולת". בעקבות הענקת הצל"ש פורסמה עליו כתבה במוסף השבועי של עיתון "מעריב" ב-14.11.1975. מאיר הובא למנוחת-עולמים בבית-הקברות הצבאי ברמלה. השאיר אישה, הורים, שלוש אחיות ושלושה אחים. לאחר מותו הועלה לדרגת רב-טוראי. במכתבו אל המשפחה האבלה כתב עליו מפקדו: ..." התנהגותו ברגעיו האחרונים הייתה למופת, שמר על קור רוחו ובכך הציל ממוות בטוח שני חיילים, שישבו לצדו. אני כמפקד היחידה וחיילי היחידה משתתפים בצערכם על נפול הבן-הבעל. היחידה אבדה את אחד החיילים המסורים, אשר התנהגותו הייתה למופת וללא דופי". רעייתו של מאיר הנציחה את זכרו בהכנסת ספר תורה ופרוכת לבית-הכנסת במושב ישרש; בהתקנת מנורה ונר תמיד בבית-הכנסת "גאולה" ברמלה; בהענקת תלבושת הנושאת את שמו לשחקני קבוצת "בית"ר" רמלה, ומגן ומדליונים לקבוצת "נוה-דוד;" ההורים תרמו ספר "זהר" לבית הכנסת בישרש; חבריו לעבודה התקינו לזכרו לוח שיש בבית-הכנסת בנמל התעופה בן-גוריון ובו ספרייה ופינה על שמו, בתחנת מכבי האש בשדה. דברים לזכרו פורסמו גם בחוברת שהוצאה מטעם נמל התעופה, לזכר העובדים שנפלו; גביע שהוזמן מאנגליה על-ידי רעייתו יוענק מידי שנה על-ידה לקבוצה המנצחת בטורניר רמלה-לוד. באוקטובר 1976 נטעה חורשה על שמו, ביער בקוע, על-ידי אשתו וחבריו ליחידה. בתחקיר שנערך ב 2017 הודגש כי הוענק לרב"ט מאיר אלימלך ז"ל צל"ש מפקד אוגדה.

# data[].attributes.headline
סגן אמנון (זיסט) ברמן ז"ל

# data[].attributes.subject
סגן אמנון (זיסט) ברמן ז"ל

# data[].attributes.body
בן זהבה, בת העלייה החלוצית השלישית וברוך בן לדור השלישי של ילידי ירושלים, נולד ביום כ"א בתשרי תרפ"ז (20.9.1926) בירושלים. למד וסיים את בית-הספר התיכון "הגימנסיה העברית". בהיותו בן תשע הצטרף להסתדרות הצופים ובגיל 15 כבר היה בחג"ם ובגדנ"ע, הצטיין, עבר קורס מ"כים בגדנ"ע וכתום הלימודים התגייס לפלמ"ח, ושירת בו משנת 1944 עד1947 - תחילה כטוראי ואחר-כך כמ"כ - בעין חרוד, תל יוסף וגניגר. בימי המאבק השתתף בפעולת עתלית ובפיצוץ הגשרים. כתום תקופת השירות חזר ללימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, למד מתמטיקה גבוהה וכימיה והשתלם במקצוע ההנדסה. יפה-תואר וגבוה, פשוט ועניו, אינדיבידואליסטן מטבעו, רגיש ועדין ביחסיו עם בני אדם, ועם זה בעל משמעת לאומית מוחלטת. היה פעיל ב"הגנה", איש שירות הידיעות (ש"י) בירושלים. כאשר הגיעה לארץ משלחת "אונסקופ" של האו"ם בחודש אוגוסט 1947 נסע לארצות-הברית כדי להמשיך את לימודיו בהנדסה תעשייתית. הצטיין בלימודים אך הפסיק אותם כדי לחזור ארצה בגלל המלחמה שפרצה בה. בטרם בואו נשלח לקורס טיס מטעם ה"הגנה" בבייקרספילד (קליפורניה) והיה אחראי לקורס זה. בסיימו את הקורס נשלח לפנמה להביא ארצה אונייה ועליה נשק מסוגים שונים. המשימה בוצעה. כאשר הגיע סוף-סוף לארץ צורף לחיל-האוויר הישראלי. הטיס מטוסים קלים ("פרימוסים") ומילא תפקידים חיוניים בהגישו עזרה לנקודות נצורות בנגב, כמו בית אשל ונבטים. הוא שאב סיפוק רב מעבודתו זו. היה גם טייס מקשר בין ניר עם לתל-אביב.

ביום מותו, ל' בסיוון תש"ח (7.7.1948), עסק בתצלומים טופוגרפיים מעל רביבים ואחרי-כן נשלח להעביר נוסעים מהנגב. הוא לא הגיע אל מחוז-חפצו ונורה מעל לוד והוא בן 22 במותו. אמנון הובא למנוחת-עולמים בבית-הקברות הצבאי בנחלת יצחק. אחרי מותו הועלה לדרגת פקד-טיס (סגן).
יהי זכרו ברוך

# data[].attributes.headline
רב"ט יהושע-מנחם {שוקי} חפץ

# data[].attributes.subject
רב"ט יהושע-מנחם {שוקי} חפץ

# data[].attributes.body
יהושע מנחם נולד בירושלים ביום ט' באב תשנ"ב.(8.8.1992). ילד שני במשפחה, אח לעמליה ולעלמה (שירה). מגיל צעיר הוא נקרא בחיבה – שוקי.  שוקי גדל בירושלים. הוא היה ילד שובב, סיפרה אחותו הצעירה עלמה, אך מאוד אחראי.  עות הפנאי הוא הירבה לטייל עם משפחה וחברים, ותמיד גילה עניין מיוחד בחיות ובחייהן בטבע.  את שוקי תמיד סבבו חברים רבים, אשר נהנו לשהות בחברתו וליהנות מההומור השופע ומהבדיחות שאהב לספר. אך שוקי לא היה רק איש הבדיחות, אלא תמיד חבר נאמן וישר דרך.

ביום 20.3.2011 התגייס שוקי לצה"ל. תחילה הוא שירת כתומך לחימה בחיל האוויר, בעקבות בקשת אביו החולה שיהיה קרוב לבית. אחרי פטירת האב בינואר 2012 חידש שוקי את בקשתו להיות לוחם, הוא אף הסכים ללא היסוס להאריך את שירותו ולאחר בקשות רבות הועבר להנדסה קרבית והחל אימונים להצטרפות ליחידת יהל"ם.

שוקי נפל בעת מילוי תפקידו ביום כ"ו בניסן תשע"ב (18.4.2012), במהלך אימון. בן תשע-עשרה בנפלו. הוא הובא למנוחות בבית העלמין הצבאי בהר הרצל, ירושלים. הותיר אם, שתי אחיות וחמישה אחים ואחיות למחצה.
יהי זכרו ברוך

# data[].attributes.headline
טוראי מצליח (טופיק) שעיב ז''ל

# data[].attributes.subject
טוראי מצליח (טופיק) שעיב ז''ל

# data[].attributes.body
נולד ביום ט"ז בשבט תר"ץ (14.2.1930) בחלב שבסוריה עלה בגיל 6 לארץ עם הוריו. המשפחה קבעה את מקום מגוריה בירושלים. עם פרוץ מלחמת-העצמאות התייצב בין המגינים. היה בין מגיני התחבורה העברית בירושלים. השתתף בהגנת רמת רחל ושכונת תלפיות. לאחר שעבר קורס חובשים, נעשה חובש קרבי. ביום ז' באדר ב' תש"ח (18.3.1948), יצא כחובש בשיירת-אספקה להרטוב המנותקת. בדרך הותקפה השיירה מן המארב על-ידי כנופיה ערבית גדולה. בסערת הקרב האכזרי עסק מצליח באומץ-לב בלתי-שכיח בהגשת עזרה לפצועים ותוך כדי מילוי תפקידו זה נפגע ונהרג. בן 18 היה במותו.
יהי זכרו ברוך

# data[].attributes.headline
רס"ל נועם ברנע ז''ל

# data[].attributes.subject
רס"ל נועם ברנע ז''ל

# data[].attributes.body
בנם של עדה ואהרון, נולד בבריסל, בלגיה ביום ל' בסיוון תשל"ז (16.6.1977), אח צעיר לדנה ואלון. בעת לידתו שהו הוריו בבריסל בשליחות ציבורית, ממנה שבו לארץ בהיותו בן שנה.
נפל ב 12 לאפריל 1999 {בגיל 21}, ערב יום השואה, בפעילות מבצעית בבופור, 5 ימים לפני השחרור מהצבא. נועם נפל במשימה שהתנדב אליה וזו תמצית האופי של נועם.
נועם ואני שירתנו יחד ביחידה לסילוק פצצות והיינו גם שכנים בחולון.
דמותו של נועם וסיפור נפילתו היוו השראה לספר "אם יש גן עדן" של רון לשם, ובהמשך גם לסרט "בופור".
יהי זכרו ברוך
חני ראוך