# data[].attributes.body
El dilluns havia arribat i l’infern m’estava esperant. Amb por i amb inseguretat vaig abandonar el meu refugi i emboirat amb els meus pensaments vaig començar el meu camí. Un camí que aparentava ser normal i tranquil, així ho era, el que no era normal era el dimoni que m’esperava al final d’aquesta travessia, donant-me la benvinguda a un infern que no sé si podré suportar ja que el monstre és gegant, cada vegada més gegant; en canvi, a mi se m’acaben les forces, cada vegada me’n queden menys. I és que cada vegada que faig el camí, una part de la meua esperança per a eixir d’aquest infern se’n va com un record oblidat.

Marcos Ribera

# data[].attributes.body
10 papers trencats. No sé com explicar-ho, no ho entenc.
Dones, lluites, anys, segles... Així i tot, com poden ser igual de bones que els homes?
Treball, esforç, constància... Ah no, que és superdotada, faça el que faça sempre tindrà bona nota.
Cadascú té els seus gustos, fes el que t’agrade... Però com pots llegir això, és un llibre o un diccionari?
Diferències, defenses, cultures... Per a què estudiar en valencià, si fora de València no et servirà de res? Si tens altres llengües més profitoses...
Educació, amabilitat, generositat... Buff, a eixe jo no m’arrimaria, que ha repetit.
Què baixeta! Tan alta... Està gros! Què prim! Quina porqueria de monyo que porta... Li has vist la pell? Du les ungles pintades? Arracades? Què no sap combinar la roba o què?... Sols són brometes entre amics.
I ara dic jo, i què qui o com som? Però això som, una societat que no avança, que creu realment que sols són brometes.

Leyre Tortosa

# data[].attributes.headline
Aquest és el món en què vivim                                              

# data[].attributes.subject
Aquest és el món en què vivim                                              

# data[].attributes.body
Mai oblidaré aquell dia a l’escola, un dia normal, comú, corrent. Que no pareixia diferent dels altres. Però m’equivocava, eixe dia marcà la meua vida, el meu futur, la meua existència. No m’esperava que un amic poguera fer això i menys un millor amic. Mai podré oblidar aquelles imatges, al corredor de l’escola. La gent rodejant el meu voltant, senyalant-me, riguent-se. Inclús alguns insultant-me i pegant-me. Tot perquè jo sóc una cosa, perquè  em sent una cosa. I no em silenciara, no em canviaran i menys encara em faran fer que jo no siga jo mateix. No sé per què la societat és així, discriminatòria respecte de les persones que els agraden les persones d’un mateix sexe.

# data[].attributes.body
Qui diria…
Qui diria que aquell dia anava a conéixer a la persona que m’amargaria tres dècades de la meua vida. A primera vista, semblava un bon xic, però jo no imaginava que eixa persona em faria el que m'ha fet. Anys de sofriment, dècades de temor, temps sent una pertinència. Sempre sota pressió, per ell. L'obligació de cuinar el menjar com a ell li agradava o llançar-me'l damunt, o les discriminacions en públic, tot m'ha cansat.
“Amor”, ves-te'n de la meua vida.

Joan Orquín Bartolomé

# data[].attributes.body
La meua vida aparenta ser perfecta. Tinc les millors notes de la classe, soc popular, tinc dos pares, una germana i som rics, i la meua vida aparenta ser perfecta. Però, la veritat, no recorde l'última vegada que algú em va dir que soc un bon amic, no recorde l'última vegada que algú em va dir que em necessitava, que em troba a faltar o simplement que em vol.

Denisa Lavinia Moldovan

# data[].attributes.body
El meu dia a dia és un poc diferent, sempre he sigut una persona reservada i mai he sigut dels que destaca, no almenys per una cosa "bona".
Mai he sigut bo en els estudis o en l'esport. Sempre que he fet alguna cosa ho he intentat i m'ix fatal i la gent em diu que no sé fer això o allò. Després ho pense molt, i arribe sempre a la mateixa conclusió: tenen raó. Realment hi ha vesprades que les he perdut, pensant i pensant: tenen raó. Ja estic fart, he de canviar-ho. Lluitar per poder estar bé. No tenen raó.

Miguel González Mollá

# data[].attributes.body
Somiava, somiava en poder despertar d’aquest malson en què sempre acabava ferida. El que començà com una ximpleria però acabà podent amb mi, fins i tot amb la gent que em volia, no com aquella persona que ja vivia dins de mi. Quan vaig poder despertar d’aquell somni ja era massa tard, aquell monstre vivia dins de mi, especialment al meu cap on ja no em quedava res més que por i inseguretat.

Itziar Anaya

# data[].attributes.body
La societat està plena de gent a qui li agrada veure'ns tristos, sense tenir en compte la humilitat ni l'amabilitat, com si no hi existírem.

Veus callades per l'opressió i milers d'ànimes sense valor per expressar-se, de vegades por del què diran.

Lluitar per ser lliure, lluitar per no tindre por, lluitar per la comprensió, però, lluitar per ser únics, és el que hauríem d'intentar.

No tingues por de ser qui eres, de ser com eres i fins i tot de ningú, de ningú que no et deixe ser lliure...

Guille Ureña.

# data[].attributes.body
Coneixeu aquella sensació d'estar davall de l'aigua i no poder eixir? Eixa sensació d'angoixa, de por, eixa sensació d'estar atrapada i de lluitar tot el possible per a aconseguir veure la llum de la superfície ? Perquè així em sent jo. Atrapada, empresonada, i desposseïda de la meua llibertat. Ell a poc a poc ha aconseguit arrabassar-me la meua essència, la meua ànima, e meua llum, el meu jo. És horrible pensar com una persona que diu voler-te tant, pot acabar fent-te tant de dany. Heu de tindre una cosa molt clara, l'amor no dol i si dol no és amor. L'amor no són crits, no són zels, no són colps. Des de xicotetes ens diuen que hem de trobar el nostre príncep blau que vindrà a salvar-nos, perquè nosaltres no podem salvar-nos soles, això és mentida, som capaços d'això i més. A vegades el príncep resulta no ser tan bo com se li pinta, per això vaig haver de salvar-me sola, alçar la veu i convertir-me en l'ama de la meua pròpia història.

Andrea Aguirre Zapata

# data[].attributes.body
Un dia i altre i no voler despertar, estàs passant -ho malament, tens por. Comença el dia, tot va com va i penses que no vals res  Escomençar a autolesionar-te per a sentir-te bé i saber que en realitat t'estàs fent mal. Que tots els dies t'aparten per ser diferent de la resta, que les persones que pensaves que eren una cosa per a tu ara et fan sentir  pitjor, que el tracten malament, que s'aprofiten de tu i que després fan com si no ha passat res . I arriba un dia en el qual creus que les coses poden estar arreglant-se però tornes al mateix forat de sempre , sense ningú i els que et donen suport de veritat  com la teua família  ... I no poder confiar en ells.

Gorka Micó

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
LA SOLETAT I LA COMPANYIA

Tant necessaries l'una i l'altra. La soletat per estar amb un mateix, per treballar, per reflexionar, per escriure, per sentir, per viure i viure's, per perdre's, per trobar-se ......

La companyia, per conversar, per comunicar, per deixar anar molt d'un mateix, per abraçar, per estimar i deixar-se estimar. Per oferir ..... per rebre. I crear llaços, ja que és amb els nostres llaços on anem creant les arrels que ens conforman com éssers vius, dons és amb el contacte amb els altres, siguin familiars o amics, on ens reconeixem i on ens construïm socialment. Som un tot on no hi hauria de faltar de res ...... massa de quelcom, malament !! Poc d'alguna cosa ..... llàstima !! Tots i cadascun dels ingredients son necessaris ..... Sentiment, emoció, ment, amor, vitalitat, soletat, unitat, rauxa, seny, adultesa, infantesa, responsabilitat, bogeria .......Buffff ..... El secret està en saber trobar l'equilibri !!

Observem-nos, estiguem atents als nostres pensaments, que son el resultat de la nostra vida.... Positius ? Negatius? Observem-nos ..... en soletat!! .... en companyia!!

# data[].attributes.attachment_link.description
LA SOLETAT I LA COMPANYIA Tant necessaries l'una i l'altra. La soletat per estar amb un mateix, per treballar, per reflexionar, per escriure, per sentir, per viure i viure's, per perdre's, per trobar-se ...... La companyia, per conversar, per comunicar, per deixar anar molt d'un mateix, per abraçar, per estimar i deixar-se estimar.

# data[].attributes.body
Açò sha d'acabar ja, cada dia, cada mes, cada any hi ha més... Ataquen a una xiqueta en l'escola. Li diuen de tot per ser grossa. Ella s'hi queda sola, plorant. Quan va a casa li agrada quedar-se en l'habitació, a soles. Amb el llum apagat , escoltant música, poder reflexionar-les coses que li han fet. La xiqueta no vol que sàpiguen què li passa. Ella pensant i pensant , pensa que és millor que siga valenta. Quan aplega a classe els altres agafen una lupa i l'observen què està passant i l'ajuden. És millor que siga valenta , com la dent de lleó. Els altres l'observen i l'ajuden. Espere que açò no em torne a passar, ni a mi ni a ningú.

Alba Cambra Navarro

# data[].attributes.body
Tot va començar el dia que li va dir la bellesa que tenia, quant la volia, que ella era la felicitat que li faltava, totes aquestes coses que a mesura que anava passant la relació  , resultava tot mentida. Quan ja passà un temps, ella pensava que estaven bé, però de sobte va arribar el dia en el qual va intentar abusar d'ella, la seua excusa era que eren parella I que si un dels dos volia s'havia de fer. Ella estava cega, per tant, ho deixà passar. Altre de qualssevol va arribar la primera bufetada, i la seua excusa va ser que s'havia ficat nerviós, ella seguia cega , per tant  , s'ho cregué. Arribà el dia menys esperat de tots, el dia en què li pegà una palissa, aquest dia ja no hi havia excusa perquè ella ja no estigué.

Per això demana justícia per totes les dones amb les quals s'ha encontrat allí, i les que per desgràcia encara veurà, totes elles també demanden justícia.

IRENE TORRÓ PASTOR

# data[].attributes.body
Tot comença un dia d'institut, anava en moltes preses, perquè arribava tard a l’examen de llengua, sense voler vaig espentar a un xic sense més, a l'hora del pati vaig rebre un missatge amenaçador d'un contacte que no tenia agregat , vaig pensar que seria un burla d'un amic o company. A l'eixida de l’institut entre quatre persones en van fer sentir no ser persona. Sentia com acabava de vindre l'infern a la meua vida. Durant molts mesos, em vaig tornar antisocial, no confiava en ningú i sobretot no em sentia una persona. Al final de tot aquell sofriment vaig trobar una eixida a la llibertat: ”al cel” on cap més em fera sentir com aquells mesos d'infern.

Fet per Luis S.

# data[].attributes.body
Va començar un dia al principi de curs , va vindre un alumne nou a l'aula que era d'altre país, d'altre color. Molta gent del centre es burlava d'ell, un altre que també sofria acaçament escolar. Als pocs mesos va desaparèixer sense donar cap senyal. Hui ha eixit a les notícies.
Hem fet tard.
NATXO ÚBEDA MICÓ 3R ESO C

# data[].attributes.body
Aquella dona asseguda al parc, amb el cap acatxat i amb la mirada baixa, pareixia estar molt cansada. La vaig conèixer per ser la dona d'algú que no mereixia ser anomenat.
Cada vesprada allí deia que de jove era molt guapa i intel. ligent, i li agradava eixir amb els seus amics. Parlava i compartia les seues històries de jove, que a mi molt m'agradava escoltar. Amb el seu rostre trist i la seua cara masegada. Un dia aquella dona, que tenia una vida per davant li la van llevar, mai es tornarà a asseure al parc.

Adrià, Barberà, Vidal

# data[].attributes.body
Perquè hi han menors passant-ho mal hi han persones parant, trencant somnis....No sols els seus pares,cualquier persona pot fer-ho però ningú deu.
Tots hi deguem respectar als menors.
Quan el va pegar em vaig sentir com que el següent era jo no m’hi agradava l’idea i vaig eixir corrent no hi podia pensar-ho, no hi vaig poder veure mes ja que hi vaig arribar a casa.
M’ho vaig callar no hi podia suportar-ho  hi sentia pena pel xiquet dos hores després anant a entrenar els vaig veure altra vegada i vaig decidir esperar a que parara per ajudar al xiquet i dur-lo a urgències.

Blai Reig Gandia

# data[].attributes.body
-Però tia deixa ja de plorar, que t'ha passat a casa, altra vegada ton pare.
-Saps que a casa tot és una merda, crits, baralles, alcohol, violència... Estic molt farta, no puc més.

-I els has dit que no vols tornar a classe perquè estàs ferida i depressiva?

-Sí, però ma mare diu que com s'adone el pare amb dues galtades m'envia a l'institut.

-I què penses fer?

-Me'n vaig a Madrid a casa de Pedro. Tu no digues res, d'acord?

Martí Ureña Sabathil

# data[].attributes.body
M'acomiade dels amics, comença el camí, llarg i pesat, sentint sensacions estranyes. És la por que corre per tot el meu cos. Por a la nit, al silenci, a eixe fred que m'envaeix tot cos. M'endinse per un carreró, veig una ombra, escolte uns passos que s'acosten. Tremole, m'ofegue, la por no em deixa pensar amb claredat. Si córrec "seré una covarda?". Accelere el pas, el carrer no acaba mai. Passen els minuts, per a mi , una eternitat. Els passos s'acosten, els tinc damunt. Plore, vull cridar, "no puc", em rendisc:

- Que m'agafen.

Finalment resulten ser els passos d'una parella d'enamorats que van cap a casa. Respire.

•Laia Pastor Francés

# data[].attributes.body
De sobte s'obri la porta del cotxe, baixem del vehicle em deixa sol i se'n va. És de nit, estic sol, la poca gent que passa em mira i sols diu "pobret està abandonat" però ningú m'ajuda. Aïllat sense saber què serà de mi ni si demà estaré viu, sense esperances de vida a no ser que es produïsca un miracle. Passe una nit dura, gelada, d'hivern. Baix d'un cotxe sense menjar , sense aigua . A l'endemà vaig a la recerca de menjar , intentar sobreviure alguns mesos ... alguns dies més. No som persones però tenim sentiments.

Neus Pons Pla

# data[].attributes.body
Quantes vegades he vist que la gent s'allunya d'unes persones de menor estat econòmic, d'un altre color!
Quantes vegades he vist que la gent s'allunya d'unes persones per la mínima raó de no ser com tu!
Quan coneixes a una persona el primer que penses és si té diners, si és guapo/a, si és així o d'altra manera ... I amb eixes dades planteges un model de persona i com ha de ser.
Tot són prejudicis i no són justos, ni per a tu, ni per a ningú.
Quan hi penses t'entristeixes , però eixe dia ixes al carrer, vas a una manifestació i veus que hi ha més gent que pensa com tu i tal volta pots canviar les coses.

Arán Abad Cantero

# data[].attributes.body
Fa uns dies que la meua mare i jo vam començar una nova aventura que ens portaria a un lloc diferent on tindrem una casa, una escola i nous amics per a poder jugar. Des de que estem dins d’aquesta pastera, han sigut uns dies molt diferents, no hem pogut quasi menjar, beure, ni jugar, però la meua mare intenta fer-los més divertits cantant cançons i jugant a pescar les estreles reflectides  que vegem a l’aigua del mar. La meua mare sempre m’ha dit que soc una xiqueta molt feliç, aventurera, riallera, però sobretot juganera. El meu joc preferit és fer carreres, i encara que sempre em guanya la meua mare ens ho passem molt bé.

He sentit que ja queda poc per a arribar, estic desitjant conèixer tot el que ens espera. Tot està molt tranquil però de sobte tot canvia, els meus peus ja no estan secs ni calents, alguna cosa no va bé. No sé què està passant però la meua mare m’ha dit que és hora de fer una carrera. Per primera vegada jo li he guanyat a la meua mare, he arribat al destí final tan esperat, però ella no ha pogut veure-ho.

Fátima Sánchez

# data[].attributes.body
Ix de foscor

Jo recorde un amic proper que semblava no existir, passaven caps de setmana, patis, ponts, celebracions i aniversaris. Es trobava i se sentia molt sol al món, sense motiu de viure, sense motius per a existir. Fins i tot quan va començar a vindre amb nosaltres i passàvem bones estones hi havia moments en què pareixia que deixara d'estar entre nosaltres, sinó en els nostres records. Volíem parlar amb ell per ajudar-lo, no volia. Fins que a poc a poc va anar eixint d'aquell pou tan fosc, tan profund, tot allò per a tornar-hi d'un bot.

Fet per Rubén Molina

# data[].attributes.body
Era una xica normal i corrent , amb poques amigues. Elles es van començar a allunyar-de mi pel meu pes, deien que no era com elles , cada dia em deixaven més sola. Jo, al pati, sense saber en qui anar i penedint-me de mi mateix. Em van posar la condició de baixar de pes, va ser el més dur, cada dia menjava menys, ja no tenia fam ni forces, però encara volia encaixar en aquesta societat de cossos perfectes. Ara soc una ànima buscant el pes ideal per encaixar de nou en aquesta societat.

Aitana Morant

# data[].attributes.attachment_link.title
De garoto magro a gordo. crianças obesidade e anorexia. engraçado sorrindo meninas dos desenhos animados sobre fundo branco. garota engordando, ganhando peso, emagrecendo, perdendo peso.

# data[].attributes.attachment_link.description
Compra imágenes y fotos : De garoto magro a gordo. crianças obesidade e anorexia. engraçado sorrindo meninas dos desenhos animados sobre fundo branco. garota engordando, ganhando peso, emagrecendo, perdendo peso. Image 61339755.

# data[].attributes.body
Prou, fins ací he arribat, no puc més la seua manera de voldre'm no és el que venia en els contes de princeses, s' havia convertit en un malson que em feia plorar, no riure. No és roín portar una falda curta o eixir de passeig amb el meu amic, el que passa és que per a ell és un problema. Eixe mateix dia em vaig adonar que en el meu conte volia a un príncep que m'acompanye, no que em canvie.

# data[].attributes.body
Des de ja fa un temps, em desperte tots els matins pensant... Serà hui el dia en què canvie tot?
Cada dia que passa em trobe pitjor, més desmotivat, amb més ganes de quedar-me sol a la meua habitació, on ningú em pot fer mal. Cada dia em trobe un pas més a prop de l'abisme, un abisme del qual mai pots sortir. L'únic que vull és tornar a nàixer, on era tot felicitat, on hi havia un món completament diferent, en què no estava mai sol, on el final dels meus dies no estava contínuament aturmentant-me la ment.
Serà hui el dia en què la gent em tracte com una persona més, i no com algú diferent?

Andreu Belda

# data[].attributes.body
Per què hi ha un prototip de persona? Per què elles se senten pressionades, per la societat, a eixir o no maquillades de casa? I per què ells han de ser forts i corpulents? Per què?

Cada persona se sent d’una forma distinta, pot eixir de casa i ser com vulga, sense sentir-se pressionat per ningú.

I quan ella es suficientment valenta per demostrar-se tal com és a la societat , nosaltres l’acribillem a comentaris i gestos que fan que el món se li faça xicotet, i que es quede tancada, per sempre al seu interior.
Noa Albert

# data[].attributes.body
A vegades la vida ens planteja massa dubtes.
Seré suficientment guapa? Tindré un bon cos? Li agradarà la meua roba? Em voldrà? M'acceptarà? I un llarg etcètera. Totes aquestes qüestions creen una sèrie d'inseguretats i embolics dins nostre.
A vegades et pares a pensar i dius. Què tindrà a veure el meu físic , si el que importa realment, és el que hi ha al meu interior?
A vegades la vida ens planteja massa dubtes, però, si et fixes, sempre arribes al mateix punt de partida.

Xesca Asensio Molina 3ESO A

# data[].attributes.body
Acompanya'm.
Sols venen per millorar la seua vida, fugir de la desastrosa situació del seu país. Mira'ls.
Intenten ser feliços, començar de nou, perquè al cap i a la fi són persones.
T'adones de la mirada dels seus ulls?
Encara segueixes pensant que per a l'únic que es recorren quilòmetres i quilòmetres en una pastera és per a furtar els diners i el treball?

Irene Cambra Picado 3er A

# data[].attributes.body
Molts pensaments en el meu cap que no deixen de sonar. I si realment no soc important? Per què la gent em mira malament? Serà veritat?
Jo vull ser com els altres, sentir-me lliure.
Per què ha d'importar el meu aspecte físic. Per què jo? Per què a mi?
Em sent com una peça de puzle que no quadra amb el seu grup.
Em mire a l'espill i els pensaments tornen al cap. Esta no és la "Jo" que coneixia, era una altra "Jo" completament diferent. Estic plorant, per què plore? Estan tornant els pensaments. Havia canviat pels comentaris, gestos i insults dels altres.
Jo vull ser normal, sense sentir-me tancada dins d'un espill on l'únic que veig és una xica plena de ferides per curar.

Carol Cubells

# data[].attributes.body
- A on creus que vas així vestida?

- Soc lliure de vestir-me com vulga i la teua opinió és una més.

- Els meus cels són perquè t'estime i ho saps.

- Si realment m'estimares, confiaries en mi i sabries el mal que em fan les teues paraules, així que això no és excusa.

- Si no em passes una imatge teua nua és perquè realment no em vols.

- El meu cos és el més sagrat que tinc i no pense arriscar el respecte cap a ell amb una persona com tu i si no respectes la meua opinió el que no em vol eres tu.

Àngela Garcia

# data[].attributes.body
La primera vegada que ens vam conèixer tot semblava que seria molt bonic i que mai hi hauria problemes.

Passava el temps i m'adonava que no era feliç per tot el que estava passant.

Com podia haver-me enamorat d'aquella relació tan perillosa? De passar a callar-me les coses que no havia de callar vaig reaccionar a temps.

Des d'aquella etapa em vaig fer més forta.
Quique martínez

# data[].attributes.headline
Penja el teu relat en aquest MUR DE PADLET i participa en el CONCURS de microrelats contra les violències. 

# data[].attributes.subject
Penja el teu relat en aquest MUR DE PADLET i participa en el CONCURS de microrelats contra les violències. 

# data[].attributes.body
1) Pensa una idea...
2) Crea un relat breu, molt breu (entre 30 i 100 paraules, aprox.) on contes alguna situació de violència que vulgues denunciar.
3) Corregeix el teu relat abans de publicar-lo al padlet (softvalencia.org ; salt.usu.gva.es)
4) Acompanya el teu relat d'una imatge significativa.

Et deixe uns exemples, però segur que el teu relat serà creatiu, crític i molt especial !

# data[].attributes.body
Tot va començar quan en el meu interior es va despertar una part, una part que mai havia conegut. Eixa part es feia forta cada dia, però jo no volia dir-ho ni admetre la veritat que corria dins de mi. Van passar els mesos i els dubtes es van apoderar de mi, i a la fi vaig decidir demostrar qui realment era i així poder acceptar-me i sentir-me com una papallona que ix del capoll. Però tot no va eixir com somiava, no tothom va acceptar eixa part de mi. Jo no sabia per què, perquè a la fi seguia sent la mateixa persona, seguia sent jo.

3r ESO A

# data[].attributes.body
Amb la seva màscara de ser generós va prometre convertir-se en el meu àngel. I jo li vaig creure.
Amb la seva careta d'home afectuós va assegurar que em faria feliç. I jo em vaig il·lusionar.
En el viatge que ens portaria a l'firmament l'antifaç es va desprendre del seu rostre. I jo vaig començar a patir.
Amb el seu aspecte d'autèntic monstre les seues pallisses em van fer morir. I jo, des del cel a què m'has impulsat, demane justícia per a tu dona.

3r ESO C

# data[].attributes.body
Per favor! Què està fent eixe xic amb les ungles pintades?
No pots posar-te falda! Sigues un home per favor!
Ja tens novia? Vinga! Busca-te'n una que ja és hora!
I eixa xica amb els cabells curts? Per favor, si sembla un home!
Dona! Però no provoques tant, que t'ho estàs buscant, després es queixen de que les violen. Si van nues!
Vinga, ja és hora de que t'ensenyes a fer els treballs de casa, sinó qui ho farà?...
Perquè per ser xic o per ser xica tinc que ser d'una forma?O tinc que vestir d'una forma?... No podré ser mai com jo vulga?
Tots som persones, tots som iguals.

3r ESO B

# data[].attributes.body
Com més m'apropava, més risc corria de ser ferida. Ho sabia. M'ho havien dit i jo res. Continuava acostant-me més i més a prop de l'abisme, més i més lluny d'aquells que em deien que m'estimaven. Encegada per algú que em deia t'estime, a aquest sí que me'l creia, a la resta, no. Com em vaig deixar atrapar per les urpes d'un amor tan dolorós? El meu voltant girava i girava mentre que la teranyina d'un "nosaltres" m'embolcallava sense adonar-me'n d'una gran mentida: aleshores era un món on Ell actuava per un Jo que ja no exisitia. 

Laura Barberà

# data[].attributes.body
La meua iaia va créixer sense mare i no li van ensenyar a llegir per a evitar que fóra més intel·ligent que els seus germans.
A ma mare no la van deixar acabar la seua carrera universitària perquè els seus germans homes no volien estudiar i ella no podia ser més que ells.
La meua germana i jo som universitàries.
La meua filla vol anar a Mart.
I jo ací estic, per a continuar lluitant pels drets de la meua futura neta.

3r ESO C

# data[].attributes.body
Tots els dies em sento sol, sense ningú que m'ajude a alçar-me i seguir avant, cada vegada pense més que no servisc per a res, la gent m'ho diu molt, ja no sé que fer, no sé on estar, només em sento bé quan estic a casa sense que ningú em diga que no servisc per a res o em recorden els defectes que tinc, estic tranquil a ma casa fins que comença el dia nou i ja em torne a sentir sol, acorralat per les burles i els insults i altra volta sense que ningú estiga al meu costat recordant-me les coses bones que tinc i animant-me a seguir avant.

3 ESO A

# data[].attributes.body
Sempre m'he preguntat el que pensa la gent.
la gent a qui no li agrada el color negre,
la gent que acusa, maltracta, ataca només per ser d'un color diferent,
la gent que ix en la televisió manifestant-se amb crits:
"No als negres" o "Ves-te'n del nostre país".
Però quan em mire a l'espill, veig una persona, no un negre.

3r ESO A

# data[].attributes.body
Mar, veig mar, no sé on estic, que serà de mi, sols vull ser feliç.
Porte el meu fill al braç, plora desconsolat.
Estic a aquesta barqueta, hi som vint, tots busquem el mateix: eixir d'ací.
Potser no torne a veure terra, però, que faré jo a la meua terra? Allí, moriré ofegat de tanta por i tanta pena.
A poc a poc ens apropem, la veig, està ahí, la terra, per fi.
Un poc d'alegria entra cap a dins de mi.
M'imagine la nova terra, un lloc millor, ple d'amor.
L'alegria a poc a poc va apoderant-se de mi.
Però, estic equivocat. Res és com pareix, la gent em mira mal, jo soc innocent, si és per la meua pell, jo soc innocent!

3r ESO B

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
Boats and boating--Equipment and supplies

# data[].attributes.body
Invisible i subtil s'amagà al meu pensament i s'alimentàde les meues idees convertint-les en inseguretats.No vaig ser capaç de veure aquest monstre, que aplegà fins a mi mijançant les crítiques i a través dels seus emissors ,els humans. I és que aquestos , volent-ho o sense voler van fer que el meu monstre es fes cada vegada més gran i poderós.
Cada segon era més dur i jo anava convertint-me en la meua pròpia enemiga, fins que un dia , precipitadament, vaig acabar de una vegada amb la meua angoixa.
El monstre m'havia guanyat.
3 ESO A

# data[].attributes.body
Era un fred matí de Febrer. Em trobava davant de l’espill rentant-me les dents i em vaig haver d’enfrontar a eixe enemic que, com tots els matins, apareixia a l’altre costat de l’espill, reafermant-me que jo no era jo realment, almenys en aparença. Em repetia que em trobava tancada en una gàbia humana de la qual desitjava desfer-me. Però la societat no em deia el mateix. Havia d’actuar d’acord amb el meu sexe biològic perquè “el que Déu ha posat no pot canviar-🤬 ningú”, i a més “has de comportar-te com un home”. I just en aquell moment va ser quan aquell trist, apàtic i reprimit embolcall de Marc va decidir desenrotllar-se i deixar pas al decidit, alegre i dolç caramel d’Aina. I l’enemic de l’espill mai no va tornar a aparèixer.

# data[].attributes.body
Darrere d'aquella porta es veia un món paral·lel al que havíem gaudit amb les activitats turístiques. Els treballadors que ahir ens rebien amb un gran somriure, que ens servien amables i atents, avui dormen a terra, entre escombraires, en tendalls, en la misèria.
M'avergonyia només per estar en aquell país. Em vaig adonar de la bombolla en què de vegades viatgem a altres països, perquè viatjar no sempre és veure món.

3 ESO B

# data[].attributes.body
-Mare, tinc por! - és l'únic que hi va poder eixir per la meua petita boca mentre corria agafada de la seua mà. Érem enmig d'una multitud que també corria. Però, quan dic córrer no em referisc al córrer que estem acostumats a escoltar. No! Era un córrer de fugida, cap a ninguna direcció, sense rumb... Mare i filla volíem deixar enrere els perills, les inseguretats, la por; fins i tot, la nostra llar. Amb el propòsit de desfer-nos de tot allò que ens havia envoltat aquests últims anys, la nostra pròpia vida, on ja no hi pertanyíem. 

Aleshores, no corríem per guanyar una cursa ni per arribar a l'hora, ni menys encara, (referint-me més enllà del sentit literal de les paraules) per cumplir els nostres objectius de futur. Simplement, corríem fugint de la guerra.  
Malgrat tot, el que no sabem és on  podrem ser acollides. Hi haurà algun lloc que ens deixe quedar-nos? O hi serem corrent i fugint de per vida?

Irene Marín

# data[].attributes.body
Aquella nit definitivament no vaig poder més. L’angoixa, la tristesa i la por acabaren amb mi. Després de tres anys de dolor profund no vaig poder resistir de cap manera, em vaig enfonsar en les profunditats de la meua ment per a no tornar mai més.
“Arribarà el dia en què el «no puc més» serà real i no unes miserables tres paraules més. Aquest dia desapareixeré i ho farà amb mi la petita part conscient que encara em queda. Llavors estaré encara més perduda i buida, buida de veritat. I no, no serà possible tornar a sentir. El botó ja s'haurà premut. Aquí, estarà tot, absolutament tot, perdut. M'acabaré, desapareixeré, i no hi haurà res més. Ni marxa enrere, ni desitjos ni somnis. Res de pel·lícules, realitat."
Aquell dia vaig ho vaig escriure al meu diari, i aquest dia ha arribat.
El bosc de la felicitat ha mort i amb ell totes les seues plantes i llavors que estaven per créixer. Perquè no hi ha pitjor monstre que un mateix.

# data[].attributes.body
Per què a mi? M’ho pregunte tots els matins quan em desperte.
Val la pena continuar? De vegades pense que sí, de vegades pense que no.
Però, què em fa alçar-me al final? Ella.
Els seus ulls, que sense mirar-me sé que m’observen. Els seus llavis, que sense obrir-los sé que em parlen. Els seus braços, els seus cabells, el seu misteri, la seua llum…
Ella em fa seguir caminant, vivint, somiant, però per què no faig un pas endavant i li dic que sent? Ells.
Sempre ells. Em fan tornar enrere, ells em tanquen dins la gàbia de cristall on estic atrapada. Ells amb les seues mirades, les seues paraules, els seus gestos em fan sentir que no sóc normal, que tinc un problema, que jo no valc la pena. Ells…
Però també sóc jo.
Per què és tan difícil dir les coses senzilles? Per què és tan difícil fer-ho tot més fàcil?
Jo ja jo sé, de vegades no trobe el moment adequat, però al final d’aquest laberint que hi ha dins meu només hi ha…
Un t’estime.

Alba San Ruperto

# data[].attributes.body
Ja he aplegat! Sí. Puc vore la llum, però, per què s'està apagant?
Alguna cosa m'està espentant cap a l'obscuritat, he fet algun mal? No, no he fet res.
Les mirades i comentaris de la gent m'afonen, tampoc puc respirar.
D'on vinc no determina la persona qui sóc. El meu color no fa mal, la meua religió tampoc.
NO sóc Mohamed ni tampoc Fàtima, deixa a part la teua ignorància.

Sabrina Kabbouri Denguir.

# data[].attributes.body
Cada dia mon pare em deia que seria fantàstic, tantes il.lusions, il.lusions...
Els primers dies van ser molt divertits, i com deia mon pare, fantàstics. Passaven els dies i aquella escola era espectacular.
Un matí  dies després, em vaig mirar a l'espill i, aquella persona, no era jo... Pareixia que el meu verdader jo no era l'ideal per als meus "amics". Notava com ja no em tractaven igual.
El got anava omplint-se, goteta a goteta, pallissa a pallissa... Tot s'acumulava fins que aquella goteta anomenada "maricón" va derramar el got.

Alex Juan Salmeron

# data[].attributes.body
Fa temps, uns xics en 2n de l'ESO, ens feien comentaris masclistes a quasi totes les dones de la classe.
Ara en 4t de l'ESO, els mateixos xics segueixen amb els seus comentaris inoportuns.
Ara mateixa tenim una societat per canviar, tot hauria de ser igual per a tots i totes, sigues el que sigues.
Esperem que d'ací uns anys, els mateixos xics hagen canviat.
Volem igualtat!

Pablo Montero.

# data[].attributes.body
Aquell dia no sabíem el que anàvem a veure. Un pare, la seva filla i el seu gendre. Vam pensar que això no podia ser, que eixes coses no haurien de passar i vam fer el que calia. Quan la policia va vindre va haver-hi un gran enrenou, però al final se'l van endur.
Des d'aquell dia pense que la societat ha de millorar la seva conducta i que no podem continuar així.

Joan Garcia Tortosa 3 ESO A

# data[].attributes.body
Havia de ser un matí com tots els altres, se suposava que tot havia de ser normal, però no va ser així.
Només eixir per la porta vaig veure un exèrcit arribar a la meua aldea, nosaltres no havíem fet res però ells actuaven com si foren delinqüents, ens van llevar tot el que teníem i van cremar les nostres cases, vam haver d'abandonar l'aldea i buscàrem altre lloc on viure. Passaven les hores, passaven els dies i les nostres esperances de sobreviure desapareixien. Sols podíem crestejar els Andes de sud a nord fins arribar a una ciutat.
Per què cada dia hi ha tanta gent que és expulsada dels seus pobles, per què se'n van després sense dir res? Hi ha moltes preguntes sense contestar i moltes que no es contestaran.

Isaac Biosca Francés

# data[].attributes.headline
E𝖑 𝖏𝖔𝖈 𝖉𝖊 𝖘𝖊𝖗 𝖛𝖆𝖑𝖊𝖓𝖙

# data[].attributes.subject
E𝖑 𝖏𝖔𝖈 𝖉𝖊 𝖘𝖊𝖗 𝖛𝖆𝖑𝖊𝖓𝖙

# data[].attributes.body
Sempre valorem els dies segons la diversió que hem tingut. Jo, en canvi, els valore diferent.
Com explicar-ho a aquells que no m'entenen?
Què sóc diferent? Pot ser.
Però que m'ho diguen emmascarats amb aparells i pantalles?
A la fi, sóc jo qui rep els insultants missatges d'odi cap a la meua persona, jo sóc qui es fa un embolic amb mi mateix per tractar-los com a amics, únicament per a que deixen de clavar-se amb mi.
Ells no em veuen com em veig jo. I és que el problema és d'ells, no es paren a pensar el que fan però soc jo el que se la carrega quan no faig el que volen. I tot perquè saben que no tinc altra que fer-los cas i això em fa dèbil.

# data[].attributes.body
Tots els dies, quan m'alce el primer que faig és mirar-me a l'espill i dir-me "eres com la resta, no et sentes menys pel teu color de pell". M'ho dic a mi mateixa i hi ha dies que m'ho crec i altres, la majoria, no.
Abans, en el meu institut , els dies se'm feien eterns, tornar-hi era un infern. Ara, les coses són diferents, sóc respectada, tinc amics i per fi em sent una més. Però jo sé com se sent i mai s'ha de marginar a ningú per cap motiu . Molts ja sabem com el que se sent. Per això mai, per cap motiu, mai hem de permetre ser discriminats.
Ana Casanova Mollá

# data[].attributes.body
Per què, per què tots els dies són iguals? Per què la tristor s'apodera de mi cada volta més? Per què em sent malament amb mi mateixa? Per què de tot el que ocorre al meu voltant soc jo el causant?
Aquestes preguntes sense resposta se m'estan acumulant cada volta més, em sent com si estiguera ofegant-me en el mar, sense cap eixida.
A voltes la vida et fa sentir així i mai trobaràs la raó, ni sabràs quina classe de monstre s'està apoderant de tu.

David Andani Auñón

# data[].attributes.body
Plorant, el nen observava com son pare cridava i pegava molt violentament a sa mare. El nen no coneixia eixa persona, son pare havia canviat completament. El nen cridava desconsoladament a son pare dient que parara. Després el nen crida a la policia i a l'ambulància. Quan arribaren, va ser tard. L'home es va escapar, i la dona va morir.

DANI MUSTÉ ANTOLÍN

# data[].attributes.body
Cada dia que passa em sent més sol. Són les paraules que em venen al cap quan sona el despertador. Un dia més! Burles i discriminacions que cauen sobre mi , l’ovella negra, el bitxo raro, el de diferent color… És una sensació espantosa que no puc oblidar i que cada dia empitjora anant cap a extrems injustos que hauré de sol·lucionar, sol... Mirades radicals a l'autobús, moments de tensió quan m’acoste a un grup de companys. Em senc insegur! M’imagine envoltat de gent que m’estima com sóc, acceptant amb naturalitat la meva situació. Pense que així deuen sentir-se els altres. Tal vegada algún dia jo.

# data[].attributes.body
Bea és una xiqueta de quinze anys, està enamorada d'una xica de la seua classe. Porta ja quasi cinc mesos pensant-ho, però no sap si dir-li-ho. Si li ho diguera, afectaria en molts factors, com que s'adonaria tot l'institut (o almenys els companys del curs al qual està) del fet que li agraden les xiques. Però quan la veu no pot evitar somriure, o quan l'abraça se li escapa un somriure, i si li somriu, es fica roja com una tomaca. Bea vol que ho sàpiga, però no és capaç de dir-li-ho, no sap què fer. L'únic que té clar és que al seu costat no hi ha res que li preocupe.

Paula Sanchis.

# data[].attributes.body
Soc Valèria i estic amb el meu nóvio des de fa quatre anys, Víctor. Ell es comporta molt malament amb mi però després m'ho compensa diguent me que em vol moltíssim que no sap què faria sense mi. Em dona molt d'afecte però jo ja no aguante més, estic cansada de maquillar-me cada dia perquè no es note el morat dels meus ulls, estic cansada de ficar-li excuses a ma mare perquè no descobrisca qui és realment el meu novio estic cansada d'haver d'anar-me'n de casa a les 3 del matí per a quan ell arribe de la festa no em pegue perquè va baix els efectes de l'alcohol.

# data[].attributes.body
I ahí estava jo, sola en el pati mentre els xics em pegaven balonades i es burlaven de mi. Mentre ells reien també gravaven, i jo pensava: Què hauré fet jo per a q em feien açò.

Deu ser perquè porte ulleres? O perquè no soc d'ací?

La cosa és que no em sent a gust i perjudica els meus estudis. En veritat, no tinc pe rquè sentir-me inferior, he de plantar-li cara a aquells xics que em molesten i afrontar la por. Les meues inseguretats.

Iker Sanchis Galiana

# data[].attributes.body
NERVIS.

Nervis de començar un nou curs sense saber si els seus companys l'insultaran o li pegaran com feien anys anteriors. Sense ganes de començar pel que li passa cada any.
Persones que pel fet d'insultar es creuen superiors i persones que pel fet de ser insultats es creuen inferiors.
Persones que no agredeixen però tampoc ho impedeixen.
Són tots culpables, culpables que l'assetjament escolar s'incremente cada dia, i que cada dia hi hajamés persones amb aquests nervis per començar un nou curs.

Mario Sanchis

# data[].attributes.body
Quan tanquem la porta i em quede sola.
Recorda-li al pare que no haurà de tirar la meua roba, ni trencar les meues fotografies ni tampoc regalar les meues nines.
Recorda-li al pare que no aniré a jugar amb les meues amigues.
Recorda-li al pare que faré sempre el que ell vulga per a que no s'enfade i que mai el destorbaré.
Recorda-li al pare que no li vaig a tindre, cap dia, por.
Recorda-li al pare que ara estic tranquil.la i en pau.
Però tu, recorda i no el perdones, ni oblides mai, el que ha arribat a fer-me.

Abel Sanchis

# data[].attributes.body
Silenci. És l'única cosa que escolte, un pacífic silenci. Açò és trencat per pensaments, pensaments profunds que em recorden qui sóc, d'on vinc, que em passa. Comencen a passar imatges pel meu cap, moments que vull oblidar no vull saber d'allò, veig transcorre la meua vida. Vull tornar al silenci, però hi ha alguna cosa que m'ho impedeix, que no em deixa, és com si una veu cridara el meu nom amb totes les seues forces. Finalment em desperte amb els ulls plens de llàgrimes i tirada al terra, me n'adone que ha tornat a passar.
Per què ho he de patir jo qui ha dit que he de ser jo.

Caterina Vañó

# data[].attributes.body
Em feia por però seguia amb ell, l'estimava molt però l'únic que em feia era mal i jo el volia a prop meu. Em deien que em separara d'ell però jo no volia, l'estimava tant que em donava igual el que em fera. M'aïllava de la societat però sabia que ell estava amb mi. La gent que m'estimava em deia que estava desapareixent, jo no m'ho creia, em vaig adonar que cada dia veia menys el sol i la llum natural, però pensava que estava bé a casa amb ell. Desgraciadament d'un dia a l'altre la meva vida va desaparèixer i ho conte ara que per fi descanse amb pau.

Joana Ramos

# data[].attributes.body
1920

Corria l'any 1920, temps després de la Primera Guerra Mundial. En un poble britànic, un grup de homens es feien témer per tota la població, assassinant i torturant. Amb unes cuchilles d'afaitar a la gorra, per cegar-los i tallar parts del cos de les persones, fent d'allò un infern sangrient, si no complies les seues lleis, eren la llei d'aquell poble. Atemorit per ells i per les seues apostes il·legals. Aquella banda, no donava un sols respir a la policia, que no podia parar-los i estem encaminats així, amb totes les agressions, parem-ho, tots mereixem el mateix i no per això morir.

# data[].attributes.headline
Els diners no donen la felicitat, i la família?

# data[].attributes.subject
Els diners no donen la felicitat, i la família?

# data[].attributes.body
Els passos i els crits sonaven a l'altre costat de la paret.

Jo estava abraçat a Irene, i notava com li queien les llàgrimes dels ulls.

Però aquesta vegada semblava diferent.

Totes les nits es repetia la mateixa història.
Els pares començaven a discutir d'assumptes irrellevants i a poc a poc anaven alçant la veu, i entre crits i colps, Irene i jo anàvem perdent la son. I al matí següent, la mare despertava amb marques fosques i roges per tot el cos.

El pare sempre havia sigut un home molt tradicional i exigent, però aquests dies s'hi respirava més tensió a la casa des que hi va perdre la feina, i com, segons el pare, la mare no tenia permés treballar fora de casa, no teníem més opcions per tirar endavant.

# data[].attributes.body
Comença la rutina, m'alce, salude a ma mare i faig com si no passara res, vaig a l'institut amb l'autobús i tot comença. Entre  De seguida el primer que sent és a un xiquet dir:

-Però que fa esta ací? Ens anem a intoxicar jajaja !!!

Tota l'hora igual, però arribà un dia en què un xiquet es senta al meu costat i començà a parlar-me, jo no el coneixia, però fou molt agradable.
En uns quants dies no vaig parar de pensar en ell, en la situació, perquè a mi a l'institut sempre em dien de tot, m'espentaven, etc.
Tot va canviar perquè em vaig fer amiga d'ell i així amiga dels seus amics. Alguns dies, els de sempre encara em continuaven dient coses, però jo ja m'havia acostumat i ara ja reia cada vegada que ho feien.

Emma Soler 3ESO B

# data[].attributes.body
Una agressió a una adolescent

# data[].attributes.body
I ahí estava jo segut en el racó del pati mentre els altres es dedicaven a pegar-me balonades i a riures de mi. Mentrestant, jo em preguntava moltes coses:

Perquè m'ho fan? Serà per les ulleres? Serà perquè no m'agrada el futbol?

La cosa és que soc com soc i no vaig a canviar perquè ells no em molesten. Sinó que vaig a plantar-li cara i a afrontar la por que els tinc. He de ser valent.

Afronta les teues pors, sigues valent.
Iker Sanchis Galiana