# data[].attributes.body
Efter reformationen blev undervisning i læsning gratis for alle. Skolegangen varede typisk et par år. Vil man lære regning og skrivning må man betale for det, men læsning var nu nødvendigt, for efter Luther, var det nu op til alle i den protestantiske tro at kunne læse biblen - den kristne (protestantiske) tro var blevet en individuel sag! Lærerne er degne, som selvfølgelig kan læse, men vigtigst af alt er de gode kristne som kan formidle den kristne tro.

Punktet er vigtigt, for det er her, man begynder at åbne op for en større grad af institutionalisering af uddannelse i samfundet, hvor uddannelse i højere grad bliver ensrettet. Samtidig er det en lille (bitte) åbning mod den individualisering, som senere skal komme til at præge den danske folkeskole.

# data[].attributes.headline
1739: Christian d. 6. indfører obligatorisk skole for alle

# data[].attributes.subject
1739: Christian d. 6. indfører obligatorisk skole for alle

# data[].attributes.body
Konfirmationen bliver gjort obligatorisk, og i den forbindelse vurderes det, at det er nødvendigt at børnene lærer at læse og modtager religionsundervisning. Det er dog op til de forskellige lokalsamfund at finde ud af, hvordan og hvor meget børnene skal gå i skole, da børnene er vigtig arbejdskraft for bønderne, bliver det ikke nødvendigvis til meget undervisning. Lærerne er stadig degne, og eleverne ses som nogle, der vigtigst af alt skal fylde rollen som gode kristne - dernæst som samfundsborgere.

Punktet er vigtigt for folkeskolens historie, fordi vi med den obligatorisk skolegang indført, nærmer os en skole for den brede befolkning.

# data[].attributes.headline
1791: Danmarks første seminarium bliver grundlagt

# data[].attributes.subject
1791: Danmarks første seminarium bliver grundlagt

# data[].attributes.body
Blaagaards seminarium bliver grundlagt i Søborg. Derudover bliver Zahles seminarium for lærerinder grundlagt i 1851, og åbner op for kvinder som i lærerfaget. De første uddannede lærer kommer dog ikke ud med de store pædagogiske evner, og i 1857 gennemføres en række forbedringer på uddannelsen, som hæver lærernes pædagogiske og faglige niveau.

Punktet er vigtigt, fordi det er et stort skridt imod at gøre skolen mere fagligt end religiøst funderet. I efterdønningerne af oplysningstiden bliver skolen altså i højere grad end institution for samfundet og oplysningen, end for religionen.

# data[].attributes.headline
1814: Danmarks første skolelov indføres, og der er nu 7 års obligatorisk skolegang for alle børn

# data[].attributes.subject
1814: Danmarks første skolelov indføres, og der er nu 7 års obligatorisk skolegang for alle børn

# data[].attributes.body
Skoleskemaet står på læsning, skrivning, regning, religionsundervisning og nogle gange historie. Pædagogikken og didaktikken består (stadig) af korporlig afstraffelse og udenadslære.

Punktet er afgørende for den danske skolehistorie fordi der her for første gang er tale om en egentlig skole for folket - en skole med henblik på at uddanne den brede befolkning, ikke kun de velstillede, og der er sat nogle rammer op, som sikre en vis kvalitet af undervisningen. Undervisningen retter sig nu i højere grad mod at give borgerne egenskaber, de kan bruge i deres arbejde, og ikke kun i forbindelse med den kristne tro. Derudover begynder lærerne at få mere faglighed og deres rolle som kristen fylder mindre.

Tankerne om en skole til folket var nogle N.F. S. Grundtvig også brugte mange kræfter på. Grundtvig var som udgangspunkt imod demokrati, af frygt for pøblens magt og dens irrationelle beslutninger. Men skulle det være sådan, måtte man sørge for både at danne og uddanne dem, altså folket. Derfor må man tro, at Grundtvig måtte have syntes det var ganske fint med et grundlæggende fagligt niveau til hele befolkningen. Til gengæld var Grundtvig også imod "skolen for de døde" - altså en skole, hvor udenadlære er det grundlæggende. For Grundtvig er der ingen sjæl, ingen fortælling, i den slags læring. For Grundtvig at se er der et iboende potentiale i det enkelte menneske, som skolen skal dyrke gennem fortællingen og samtalen - en skole for de levende! Det er dog først i 1900-tallet at undervisningen begynder at bevæge sig væk fra udenadlære, og først i 1975 at folkeskolens officielle formål understøtter denne måde at tænke og undervise på, altså hvor eleven har et iboende potentiale.

# data[].attributes.headline
1967: Korporlig afstraffelse af elever gøres ulovlig

# data[].attributes.subject
1967: Korporlig afstraffelse af elever gøres ulovlig

# data[].attributes.body
Selvom der i mange år har været regulering på, hvordan og hvorledes fysisk afstraffelse måtte bruges, bliver det i 1967 helt ulovligt at afstraffe eleverne.

Punktet her er er vigtigt, fordi det markerer en hel ny tradition og et helt nyt børne- og menneskesyn i folkets skole, som tager over. Børn har nu fået rettigheder, og det er deres udvikling der er i centrum fremfor disciplinering. Dette ses også i den nye formulering af folkeskolens formål, der i 1975 bliver rettet til bl.a. at lyde: "Folkeskolens opgave er i samarbejde med forældrene at give eleverne mulighed for at tilegne sig kundskaber, færdigheder, arbejdsmetoder og udtryksformer, som medvirker til den enkelte elevs alsidige udvikling". Altså begynder der her at komme en forståelse af eleven som det enkelte menneske, som har en udvikling, skolen har den fornemme opgave at bakke op om. Dertil kommer, at først er her at der for første gang lægges vægt på, at folkeskolen skal forberede eleverne på medbestemmelse i et demokratisk samfund.. tankevækkende!
Dertil kommer, at det er første gang at folkeskolen bliver pålagt at læreren og folkeskolen skal samarbejde med forældrene om elevernes læring og udvikling.

# data[].attributes.headline
90'erne, 00'erne og 10'erne: differentieret undervisning, læreplaner, inklusion og videre uddannelse

# data[].attributes.subject
90'erne, 00'erne og 10'erne: differentieret undervisning, læreplaner, inklusion og videre uddannelse

# data[].attributes.body
I 90'erne stiger graden af individualisering i folkeskolen, og begrebet "differentieret undervisning" vinder indpas. Nu skal folkeskolen i højere grad tilpasse sig den enkelte. Derudover pulser globaliseringen derudaf, og det afspejler sig i folkeskolen, hvor man i løbet af 00'erne og 10'erne indfører læreplaner og tests, for at sikre høj faglighed til et kommende globalt og konkurrencepræget arbejdsmarked. Engelsk bliver indført som obligatorisk fag og starter tidligere og tidligere i skolen. Derudover skal folkeskolen nu i højere grad til at være et springbræt til videre uddannelse, end en udannelse i sig selv.

De politiske vinde i starten af 90'erne og 00'erne er generelt liberale og præget af at staten overgår til en global konkurrencestat. Skolen ses nu i højere grad som et produkt af samfundet, og skal forberede eleverne til videre uddannelse, hvilket folkeskolens formål fra 2006 også afspejler: "Folkeskolen skal i samarbejde med forældrene give eleverne kundskaber og færdigheder, der: forbereder dem til videre uddannelse og giver dem lyst til at lære mere (...)". Da danske skoleelever klarer sig fagligt skuffende i OECDS PISA-undersøgelser, bliver der i 2014 gennemført en folkeskolereform, som bl.a. giver længere skoledage og flere tests, men også mere lektiehjælp, mere motion og mere fordybelse (på papiret). Inklusion bliver desuden en del af den danske folkeskole, som på papiret skal sikre, at "udfordrede" børn lærer at være en del af fællesskabet, ligesom at fællesskabet skal lære at give plads til mere mangfoldighed. Samtidig skulle det frigive flere midler til mere investering i folkeskolen (men i praksis fik det mere karakter af en spareøvelse..). Lærerplanernes indtog sker, da man fra politisk side ønsker at højne folkeskolens faglig niveau, og nu ønsker at ensrette læringen, så den kan testes og man dermed sikrer kvaliteten i folkeskolen. Der argumenteres for, at lærerplanerne er lærerens hjælp til at sikre, at de kommer i mål med læringen.

Dette punkt er vigtigt, fordi det giver en forståelse af, hvad den nuværende folkeskole er rundet af af politiske vinde, og giver dermed også afsæt til, at man kan spørge sig selv: er det en vej vi skal forsætte ned af?
Med Grundtvig i baghovedet giver det også god mening at stille sig selv spørgsmålet: er vi på vej tilbage til en "skole for de døde", hvor ensretning, tests og udenadslære dominerer hverdagen?

# data[].attributes.body
Jeg synes Rømers tekst har virkelig mange interessante vinkler på sagen. En af de helt store problemstillinger for Rømer er modsætningen mellem konkurrencestaten og dannelse, og hvordan disse to egentlig står overfor hinanden, men i vores dage på mange måder bliver fremført som noget, der er afhængig af hinanden. Eller, måske nærmere at konkurrencestaten har brug for dannelsen for at styrke økonomien. Rømer gør bl.a. op med denne tankegang ved at pille formålsparagraffen fra hinanden helt ned til hvert enkelt ord og argumenterer for, hvordan skolen egentlig er samfundets fristed, et sted, hvor økonomien netop ikke skal spille en rolle og hvor kundskaberne skal udvikles uafhængigt af, hvad samfundet kan tjene af det. Overalt i formålsparagraffen er der modsætninger mellem netop dette, og det er et problem - formålsparagraffen udvander sig selv, ved at netop at være det modsatte af, hvad en skoles oprindelige formål er. Og jeg kan kun give ham ret. Derfor spreder ligegyldigheden sig, både ind i skolen, på læreruddannelserne og i uddannnelsespolitikken, og jeg har selv været vidne til det, da jeg gik på VIA. Vi blev tærsket igennem skolens formål, men lektorenes ligegyldighed, eller opgivenhed, omkring skolens virkelighed var til at føle på. Det samme oplever jeg, når jeg snakker med uddannede lærere "ude i virkeligheden".

På den anden side må man også stille sig selv spørgsmålet: Kan vi stadig i dag trække på den oprindelige betydning af skolens formål? I et samfund, hvor skolen er til for folket, og virkeligheden udenfor skolen er kapitalistisk og fuldstændig afhængig af økonomi og markedskræfter; hvor al velstand og velfærd og frihed er afhængig af økonomien; hvor det feudale samfund er langt væk og hvor vi ikke længere kan bruge de forrige generationers viden til ret meget i fremtiden; hvor skal de nye generationer lære de ting, der opretholder velstanden og velfærden, hvis ikke i skolen? Hvis ikke skolen har fokus på netop at sørge for at uddanne eleverne til det kapitalistiske samfund, de kommer ud til, har skolen så på mange måder ikke også svigtet sit ansvar? Det gælder både på samfundsniveau i en global virkelighed, men i den grad også på individniveau: samfundet har pligt til at modvirke den sociale arv. I antikken gav det fint mening at snakke om skolen som fri tid, mens andre udførte det arbejde der skulle til for at livet og samfundet kunne hænge sammen. Men i dag er det hele folket og al arbejdskraft, man har valgt at lægge "beslag" på, fuldtid hele deres barndom: er det ikke en nødvendighed, en forpligtelse, at sørge for og sætte krav til, at fremtidens generation har de egenskaber der skal til, for at følge med udviklingen og tjene til velfærden? Dannelsen skal selvfølgelig følge med, det er klart, men vi har selv valgt den kapitalistiske vej, og derfor må der nødvendigvis også gives afkald på noget, f.eks. det privilegie det er at kunne bruge tid på at lave sig oplyse blot for oplysningens skyld. Valg kommer med konsekvenser. Som lærere og skole skal vi løfte en opgave der går ud på på den ene side at lade eleverne have friheden til at glemme sig selv, opslugt af et fælles tredje, og på den anden side skal vi sørge for at denne læring er på vej i en retning, samfundet og individet nødvendigvis skal bruge i en kapitalistisk verden.