# data[].attributes.body
אני אתמול שיחקתי עם טל פורטנייט ואני הגנתי עליו ועליי

# data[].attributes.headline
האלה אפרודיטה שיחקה בגולו

# data[].attributes.body
האלה אפרודיטה שיחקה בגולות עם בנה, ארוס. במקום גולות הם השתמשו באגוזים וניסו ללמד את היונה שלהם לדחוף את האגוזים במקור ולהצטרף למשחק.
"הביטי, הביטי, היא משחקת" התרגש ארוס.
היונה דחפה מעט את האגוז של אפרודיטה ואז התרוממה, התיישבה לה על ענף התבוננה בהם מרחוק. ארוס הידק אצבע ואגודל ושלח בכוח את האגוז שלו. הוא פגע באגוז של אפרודיטה והעיפו למרחק.
"ניצחתי, ניצחתי!" קרא ארוס.
"יפה מאד" חייכה אימו "ועכשיו רוץ ושחק לך לבדך ואני אנוח לי בצל."
"אני הולך ליער לצוד בקשת החדשה ובחיצים החדשים שלי."
"בסדר, אבל היזהר, ארוס, הצעצועים האלה מסוכנים."
ארוס רץ אל היער ואפרודיטה שכבה לנוח על העשב הרך. המיית היונה ופכפוך מי הנחל נשמעו לה כשיר ערש. פרפרים ריחפו סביבה ושמרו על שנתה.
ואז נשמעה צעקה של פחד. הפרפרים התעופפו בבהלה. אפרודיטה נחרדה משנתה וראתה את ארוס מגיע בריצה מבוהלת מן היער.
"ברחי" צעק "מפלצת רודפת אחרי. רוצי והתחבאי!"
"איזו מפלצת?"
"יש לה ראש של דרקון ועיניים אדומות כאש. במקום ידיים ורגליים יש לה מאות נחשים מתפתלים. היא התחבאה ביער וארבה לי שם."
"זהו טיפון, אויב האלים.
"הוא בא. הוא רוצה להרוג אותנו."
"נברח!"
אפרודיטה וארוס נמלטו, נפחדים ונושמים בכבדות. מאחוריהם שמעו את נפץ ענפי העצים הנשברים בדרכו של טיפון הדוהר ביער. חיות וציפורים חלפו על פניהם, מבקשות להן מסתור.
פתאום נעצרו. הם הגיעו אל הים ולא היה להם עוד לאן להימלט. לפניהם השתרע הים האינסופי ומאחוריהם התקרב טיפון.
"זה סופנו. נסה להיות אמיץ, בני." אמרה אפרודיטה.
הם עמדו נואשים ורועדים, מחכים לטיפון שיבוא ויבלע אותם חיים. קול נפץ פסיעותיו הלכו והתקרבו. ואז, בדיוק ברגע הנכון הופיעו שני דולפינים גדולים ומבריקים בין הגלים אשר לפניהם, מדלגים בתוך המים.
פוסיידון, אל הים, התרומם מתוך המים, אוחז בידו את הקלשון שלו בעל שלוש השיניים.
"עלו על גב הדולפינים" אמר "הדולפינים יצילו אתגם. טיפון לא יעז לרדוף אחריכם אל תוך הים."
כאשר הגיע טיפון, מתנשם ומתנשף אל החוף כבר הפליגו אפרודיטה וארוס בנה בבטחה אל תוך הים. הדרקון נשאר על החוף, כועס ואובד עצות. הוא הניד את אגרופי הנחשים שלו, נהם ושאג, אבל לא יכול לעשות דבר. הוא הרים את ראשו, שרק שריקה מקפיאת דם לעבר זאוס, ואז ראה קבוצת כוכבים חדשה שצורתה צורת דולפין מזהירה בשמים מעל ראשו.

# data[].attributes.body
האלה אפרודיטה שיחקה בגולות עם בנה, ארוס. במקום גולות הם השתמשו באגוזים וניסו ללמד את היונה שלהם לדחוף את האגוזים במקור ולהצטרף למשחק.
"הביטי, הביטי, היא משחקת" התרגש ארוס.
היונה דחפה מעט את האגוז של אפרודיטה ואז התרוממה, התיישבה לה על ענף התבוננה בהם מרחוק. ארוס הידק אצבע ואגודל ושלח בכוח את האגוז שלו. הוא פגע באגוז של אפרודיטה והעיפו למרחק.
"ניצחתי, ניצחתי!" קרא ארוס.
"יפה מאד" חייכה אימו "ועכשיו רוץ ושחק לך לבדך ואני אנוח לי בצל."
"אני הולך ליער לצוד בקשת החדשה ובחיצים החדשים שלי."
"בסדר, אבל היזהר, ארוס, הצעצועים האלה מסוכנים."
ארוס רץ אל היער ואפרודיטה שכבה לנוח על העשב הרך. המיית היונה ופכפוך מי הנחל נשמעו לה כשיר ערש. פרפרים ריחפו סביבה ושמרו על שנתה.
ואז נשמעה צעקה של פחד. הפרפרים התעופפו בבהלה. אפרודיטה נחרדה משנתה וראתה את ארוס מגיע בריצה מבוהלת מן היער.
"ברחי" צעק "מפלצת רודפת אחרי. רוצי והתחבאי!"
"איזו מפלצת?"
"יש לה ראש של דרקון ועיניים אדומות כאש. במקום ידיים ורגליים יש לה מאות נחשים מתפתלים. היא התחבאה ביער וארבה לי שם."
"זהו טיפון, אויב האלים.
"הוא בא. הוא רוצה להרוג אותנו."
"נברח!"
אפרודיטה וארוס נמלטו, נפחדים ונושמים בכבדות. מאחוריהם שמעו את נפץ ענפי העצים הנשברים בדרכו של טיפון הדוהר ביער. חיות וציפורים חלפו על פניהם, מבקשות להן מסתור.
פתאום נעצרו. הם הגיעו אל הים ולא היה להם עוד לאן להימלט. לפניהם השתרע הים האינסופי ומאחוריהם התקרב טיפון.
"זה סופנו. נסה להיות אמיץ, בני." אמרה אפרודיטה.
הם עמדו נואשים ורועדים, מחכים לטיפון שיבוא ויבלע אותם חיים. קול נפץ פסיעותיו הלכו והתקרבו. ואז, בדיוק ברגע הנכון הופיעו שני דולפינים גדולים ומבריקים בין הגלים אשר לפניהם, מדלגים בתוך המים.
פוסיידון, אל הים, התרומם מתוך המים, אוחז בידו את הקלשון שלו בעל שלוש השיניים.
"עלו על גב הדולפינים" אמר "הדולפינים יצילו אתגם. טיפון לא יעז לרדוף אחריכם אל תוך הים."
כאשר הגיע טיפון, מתנשם ומתנשף אל החוף כבר הפליגו אפרודיטה וארוס בנה בבטחה אל תוך הים. הדרקון נשאר על החוף, כועס ואובד עצות. הוא הניד את אגרופי הנחשים שלו, נהם ושאג, אבל לא יכול לעשות דבר. הוא הרים את ראשו, שרק שריקה מקפיאת דם לעבר זאוס, ואז ראה קבוצת כוכבים חדשה שצורתה צורת דולפין מזהירה בשמים מעל ראשו.

# data[].attributes.body
המזל שלי הוא תאומים
ומה שקרה בסיפור על המזל הוא: למעלה, במעלה המדרגות שטופות השמש של הר אולימפוס היו קסטור ופולוקס, בניו התאומים של זאוס, מתאמנים בתחרויות ספורט. הם נאבקו, התגוששו, רצו, קפצו ויידו רמחים. כל אחד מהם היה ידידו הטוב ביותר ויריבו הקשוח ביותר של אחיו. קסטור הצליח יותר בכמה מן התחרויות ופולוקס הצליח באחרות, אבל ברוב התחרויות היו כוחותיהם שקולים וקולותיהם העליזים הדהדו על פני האולימפוס.
למטה, מתחת לפסגת האולימפוס היו השמים מכוסים עננים שחורים והים געש והתערבל בסערה פראית. בין הגלים האפלים נסחפה סירה קטנה, המפרש הקרוע היה שמוט לאורך התורן. מיותר. נער בודד, איפיס שמו, נאבק במשוטים וניסה להעביר את הסירה דרך החשכה הנוראה אל חוף מבטחים. סירתו הייתה טעונה כדי שמן, והם התגלגלו והתנגשו זה בזה כאשר הכו הגלים בסירה. גשם שטף את פניו, וגלי הים הקרים הציפו את קרקעית הסירה.
פתאום פגע גל גדול בדפנות הסירה והיא נטתה על צדה. המשוטים נשברו בידיו של איפיס ונגרפו אל תוך החשכה. הוא הרכין את ראשו ונאנח: איזו תקווה נותרה לי להינצל ממות? לו רק יכולתי לראות משהו בחשכה הזאת הייתי מוצא לי מקום מחסה למשך הלילה. שם הייתי משליך עוגן וישן עד שתחלוף הסערה. אבל הלילה שחור כזפת, ועוד מעט הגלים ינפצו את הסירה שלי אל הסלעים."
הרוח המשיכה לילל והגלים נהמו והכו בסירה הקטנה. איפיס נפל על ברכיו, נשא את ידיו והתפלל: "הו זאוס, עזור לי, רחם עלי ושלח לי מעט אור."
פתאום, כמו קרני תקווה, הופיעו שני אורות תאומים בתוך החשכה. הם ריחפו מעל לתורן, נעים כמו שני מתאגרפים, או כמו שני רצים בתחרות. אורם הספיק לאיפיס למצוא דרך בים אל בין הסלעים, ושם מצא לו מקום מחסה מרוחות הסערה. קרקע הים הייתה חולית והוא יכול היה להטיל את העוגן למשך הלילה. איפיס ירד על ברכיו והודה לזאוס על הצלתו. ואז, תשוש ממאמץ, שקע בשינה עמוקה.
למעלה, על האולימפוס, פיהקו קסטור ופולוקס והתמתחו באנחה:
"בוא, אחי" אמר קסטור "גם אנחנו זקוקים למנוחה. לעזור לבני אדם הוא הספורט הקשה ביותר. קשה להיות קרן אור באפלה."
פולוקס לא ענה. הוא היה שקוע בתרדמה עמוקה.

# data[].attributes.body
המזל שלי הוא מזל סרטן ומה שקרה בסיפור זהבביצה שליד נהר, לרגלי עץ דולב שגזעו מסתעף שבע פעמים, הייתה מאורתה של מפלצת אכזרית ונוראה שנקראה הידרה. היה לה גוף של דרקון ותשעה ראשי נחשים. בכל ראש היו שיני ארס ולשון ארוכה ומתפתלת עם עוקצים ממיתים. נשימתה הייתה ארסית כל כך שדי היה בה כדי להמית כל מי שניסה לעבור דרך הביצה. מזונה היה בשר אדם, והבוץ סביב מאורתה היה מכוסה בעצמות קרבנותיה. לא הייתה כל דרך להילחם בה, כי בכל פעם שהצליח לוחם אמיץ לכרות אחד מראשיה צמח מיד ראש חדש במקומו, נורא מקודמו.
המפלצת הנוראה הידרה הייתה בת חסותה של האלה הֶרָה, מלכת השמים. הרה שנאה את האמיץ והחזק בבני האדם. את הרקולס. היא ציפתה ליום בו יצא הרקולס להילחם בהידרה וייהרג בקרב. היא שלחה סרטן ענק לעזרת הידרה. צבתותיו של הסרטן הזה היו חדות כסכינים, ותפקידו היה להחזיק בהרקולס כאשר הידרה תהרוג אותו.
הגיע יום הקרב. הרקולס וחברו, יולאוס, עברו בנדודיהם בחלק זה של יוון ודרכם הובילה אותם ישר אל מאורתה של הידרה. היה לילה. הרקולס נשא את קשתו וחיציו, ויולאוס החזיק ענף עץ בוער שהאיר לפניהם את הדרך. פתאום ראו בתוך החשכה עיניים בורקות. שמונה-עשר עיני נחשים האירו באור ירוק ורע. דמותה המפלצתית של הידרה חסמה את דרכם.
"ססס..." לחשה המפלצת בכל תשעת ראשיה "אין פה מעבר לבני אדם. כאן תמותו."
אך האלים הזהירו את הרקולס והורו לו מה לעשות. הוא ירה חץ אל הראש הקרוב אליו, וברגע שנגדע הראש מיהר יולאוס וצרב את הגדם בלפיד שבידו, וכך לא יכול היה לצמוח במקומו ראש חדש. בדרך זו הסירו את ראשיה של הידרה בזה אחר זה. הם כמעט נחנקו מנשימתה הארסית אך התאמצו והמשיכו עד שנותר להידרה רק ראש אחד.
ואז, בדיוק כאשר התכונן הרקולס לירות את החץ האחרון, הגיח הסרטן של הרה מתוך הביצה, קרב אל הרקולס בריצה הצידה, ונעץ את הצבתות החזקות שלו בקרסולו של הרקולס. הסרטן היה בטוח שהרקולס נכנע אך הוא טעה. כואב וזועם הרים הרקולס את רגלו השנייה, רמס את שריונו של הסרטן ומחץ אותו למוות.
תכניתה של הרה נכשלה. המפלצת הידרה נהרגה, ואילו הרקולס ניצל והוסיף להילחם בגבורה בדרקונים ובמפלצות כדי להציל את אחיו, בני האדם.
הסרטן נלקח לשמים והיה לקבוצת כוכבים לזכר הקרב גדול, שבו לקח הסרטן חלק קטן.

# data[].attributes.headline
שם מיכאלירוֹ

# data[].attributes.body
שם מיכאל

ירוֹן היה מלך הקנטאורים, יצורים שחציים אדם וחציים סוס. רבים מן הקנטאורים היו פראיים ובלתי ממושמעים כסוסי בר, אבל כירון היה שקט וידיד טוב לכולם. הוא ידע את סודות הרפואה, ופצועים רבים, בני אדם, בני אלים ואפילו חיות באו אליו להירפא. יום אחד טייל כירון במורד הר ואסף צמחי מרפא. פתאום שמע במרחק צעקות, צהלות סוסים, נקישות פרסות, קולות מלחמה. כירון החביא את עשבי המרפא שלו במקום בטוח, מתחת לאבן, ודהר לראות על מה המהומה.
בחלק שומם של ההר, מכוסה שברי אבנים, רק כמה עצי אורן וכמה פיסות עשב צמחו במקום הגבוה והחשוף הזה, ראה כירון קרב משתולל. קרב אכזרי. קנטאורים פראיים התקיפו את פולוס, בנו של כירון. לצידו של פולוס נלחם רק ידיד אחד, הרקולס הגיבור, מצוייד בקשתו ובחיצי הקסם שלו.
איך פרץ הקרב? הרקולס ביקר את ידידו פולוס. לאחר יום ציד ישבו השניים לאכול. פולוס פתח כד יין משובח, וריחו הטוב של היין משך את הקנטאורים הפראיים ממרחקים. הקנטאורים השליכו סלעים וענפי אורן מחודדים, פולוס והרקולס הגנו על עצמם במגינים ואלות, בחץ וקשת. כירון דהר אל מרכזו של הקרב כדי להפסיקו. בדיוק ברגע זה שלח הרקולס חץ מקשתו. החץ נועד לאחד הקנטאורים הפראיים אבל כירון חצה את דרכו והחץ פצע אותו באחת מרגליו הקדמיות. הוא צנח על האדמה צועק מכאב. כל הקנטאורים הפראיים הפנו את זנבותיהם ונמלטו בדהרה אל ההרים. הרקולס ופולוס מיהרו אל כירון. הוא שכב, מתפתל מכאבים על האדמה הסלעית.
"מהר, אבא, אמור לי אילו עשבי מרפא עלי להביא לך? איזו תרופה תרפא את פצעך?" שאל פולוס.
"אף לא אחת" נאנח כירון. "חיצי הארס של הרקולס נמשחו בדמה של המפלצת הידרה, אין תרופה שתגבר על הרעל הזה."
"הו, אבי" נבהל פולוס "האם הפצע אנוש? האם הארס ימית אותך?"
"לא," אמר כירון והידק את שיניו בכאב "האלים העניקו לי חיי נצח. עלי להמשיך לחיות ולשאת את הכאב הזה עד עולם."
אבל זאוס, אבי האלים ואביו של הרקולס, ראה את כאבו של כירון והחליט לבוא לעזרתו. הוא שחרר אותו מתוך גופו הכואב והפך אותו לקבוצת כוכבים, מזל קַשָּׁת. כירון חי חיי נצח ועדיין הוא משקיף מן השמים ועוזר לבני האדם.

# data[].attributes.body
המזל שלי אריה ומה שקרה בסיפור
אריה אכזרי חי על פני הירח. הוא גר במערה בתוך סלע אפור. בלילה ישן בפינת המערה, מכווץ מפני הקור וביום יצא לציד. אך לא היה לו די מזון על פני הירח הקרח, והוא נעשה רעב ואכזרי יותר ויותר. לבסוף, כאשר לא יכול עוד לשאת את רעבונו, רבץ דרוך וחיכה עד אשר ראה את מלכת הירח, סלנה, עוברת במרכבתה. האריה זינק והתנפל על אחד מסוסי המרכבה. סלנה הצליפה בו בשוט שבידה, מרכבת הירח חלפה כברק והתרחקה מאזור הסכנה.
האריה איבד את אחיזתו בקרקע הירח ונפל למטה כמו כוכב נופל. הוא נפל על פני האדמה בנמאה אשר ביוון. כמו כל בני משפחת החתולים נפל האריה על רגליו ולכן לא נפגע. הוא הצליף בזנבו והביט סביבו בעייניו הצהובות והזועמות. עדיין היה רעב מאד. הוא ראה עץ זית, מערה וילד משחק. האריה זינק על הילד, גרר אותו למערה וטרף אותו. מעתה חי במערה והיה ניזון מבשר אדם.
עברה שנה. הרקולס הגיבור עבר במקום ההוא וראה את אבי הילד, איכר עני, יושב לרגלי עץ הזית, עדיין מתאבל על בנו.
"עזור לי לכרות את העץ הזה" אמר הרקולס "אני אעשה ממנו אלה ענקית, ואהרוג את האריה למענך."
"לא תוכל" אמר האב הזקן "עורו חזק מאד. הנשק שבידי בני האדם אינו מסוגל לפגוע בו. לא אלות ולא אבנים, לא חניתות ולא חיצים או סכינים."
"בכל זאת עזור לי" אמר הרקולס.
הם כרתו את העץ והכינו אלה גדולה. לאחר שסיימו את מלאכתם יצא האריה מן המערה. הרקולס הניף במהירות את האלה והכה בו, לא בראשו אלא בקצה חוטמו. האריה רץ מבוהל אל מאורתו והוא מתעטש ומרוגז. הרקולס רדף אחריו אל תוך המאורה.
בחוץ שמע אבי הילד קולות שאגה ורעש של מאבק נורא ואז השתררה דומיה. לא היה ספק בלבו שהרקולס נטרף. הוא כבר פנה ללכת בעצב לביתו כאשר יצא הרקולס מן המערה, עוטה את עור האריה כגלימה ונושא את ראשו של האריה על ראשו כקסדה. הרקולס נאבק עם האריה הנורא והרג אותו בידיו, ואחר כך השתמש בציפרניו החדות של האריה כדי להסיר את עורו מעליו.
אבי הילד התבונן בו נדהם, ותדהמתו גברה כאשר שמע את קולו של זאוס בוקע מן השמים: "יפה עשית, הרקולס בני. לכבוד ניצחונך הגדול אקבע קבוצת כוכבים חדשה בשמים. מזל אריה.

# data[].attributes.body
המזל שלי הוא בתולה.
בסיפור פרספונה עזרה לאיכר.
אל השאול לקח אותה ואמא אלת הייבול התאבלה אליה .
זאוס החליט ששיה חודשים פרספונה תישאר בשאול לזכר 6 גרעיני הרימון שאכלה.
כשקראתי את הסיפור הרגשתי רוח של נתינה מפרספונה על שעזרה לאיכר למרות שבגלל זה נחתפה על ידי אל השאול.
כאן תמונה של בתולת ים

# data[].attributes.body
המזל שלי הוא בתולה.
הערב ירד. כל נימפות היער כבר חזרו לביתן, רק פרספונה לבדה נשארה בשדה שליד היער. וקטפה לה זר פרחים, ובינתיים היא ניסתר לעזור לאיכר למצוא חזירון שאבד לו. החזירון התרחק מאימו ותעה בין העצים לחפש בלוטים.
פרספונה מצאה אותו, השליכה את הפרחים מידיה, חבקה את החזירון והחזירה אותו לבעליו,
האיש פנה לביתו שמח, נוהג לפניו את האם המאושרת, החזירה, ואת גוריה.
פתאום שמע האיכר את פרספונה זועקת לעזרה. הוא חזר בריצה ונדהם לראות כי בשדה נפער בור, והיה ללוע ענק המוליך אל התהום. מתוך הלוע הפעור יצאה מרכבה רתומה לארבעה סוסים שחורים כלילה. האיכר המבוהל ראה את הנוהג במרכבה, מחזיק את פרספונה תחת זרועו , מסובב את המרכבה וחוזר בדהרה אל תוך התהום השחורה. הבור נסגר אחריו והשדה השתרע ירוק ושקט כמקודם. כאילו לא קרה דבר.
קול זעקתה של פרספונה הגיע עד ראש האולימפוס, אל אימה, האלה דמטר, אלת היבול והצמיחה. היא מיהרה לרדת אל האדמה להציל את בתה אך איחרה. היא מצאה על פני השדה רק איכר מבוהל עם החזירים שלו. האיכר סיפר לה על האדמה שנפתחה ועל המרכבה שעלתה מן השאול ועל הרַכָּב הענק שלקח את בתה.
"זה היה הָדֶס, מלך השאול" נאנחה דמטר, "הדס חטף את פרספונה. איך אוכל להשיב אותה אלי אי פעם?"
דמטר ביקשה את עזרתו של זאוס. אך גם אבי האלים לא יכול היה לעזור כי פרספונה אכלה בשאול ששה גרעיני רימונים, וכל מי שאוכל ממאכלי השאול חייב להישאר שם לעולם.
לבה של דמטר נשבר. היא סירבה לחזור אל ראש האולימפוס. היא ישבה במקום הקר ביותר על פני האדמה, לבושה כקבצנית זקנה והתאבלה על בתה.
הזמן עבר. בהעדרה של אלת היבול לא יכלו צמחים לצמוח. בכל מקום על פני האדמה נבלו הצמחים. שדות וגנים הפכו שממה, בני האדם רעבו וצעקותיהם הגיעו עד האולימפוס. זאוס כינס אספת אלים כדי לטכס עצה איך לשבור את כוחו של הדס ולהחזיר את פרספונה אל אימה למרות שאכלה מפירות השאול. האלים החליטו שפרספונה תיאלץ להישאר בשאול ששה חדשים בכל שנה, בגלל ששה גרעיני הרימונים שאכלה בשאול. בחדשים האלה ישירו הצמחים על עליהם ויהיו נתונים בתרדמה, כי דמטר תהיה שרויה בצער על שבתה רחוקה ממנה. בששת החדשים האחרים תעלה פרספונה על פני האדמה. ולעת בואה, באביב, יתעוררו הצמחים, השדות הגנים לחיים. ובשדות ובגנים יבשילו היבולים.
וזאוס קבע קבוצת כוכבים חדשה בשמים: מזל בתולה, לכבודה של פרספונה.

# data[].attributes.body
המזל שלי הוא אריה
הסיפור על מזל האריה הוא על אריה רעב בירח שנפל לכדור הארץ וטרף ילד ואז הרקולס בא אל האבא של הילד שנטרף והרקולס כרתו עץ והכינו אלה ואז הרקולס נלחם באריה וניצח אותו ואז נוצר מזל אריה

# data[].attributes.body
המזל שלי הוא גדי

# data[].attributes.body
המזל שלי הוא בתולה.
הערב ירד. כל נימפות היער כבר חזרו לביתן, רק פרספונה לבדה נשארה בשדה שליד היער. וקטפה לה זר פרחים, ובינתיים היא ניסתר לעזור לאיכר למצוא חזירון שאבד לו. החזירון התרחק מאימו ותעה בין העצים לחפש בלוטים.
פרספונה מצאה אותו, השליכה את הפרחים מידיה, חבקה את החזירון והחזירה אותו לבעליו,
האיש פנה לביתו שמח, נוהג לפניו את האם המאושרת, החזירה, ואת גוריה.
פתאום שמע האיכר את פרספונה זועקת לעזרה. הוא חזר בריצה ונדהם לראות כי בשדה נפער בור, והיה ללוע ענק המוליך אל התהום. מתוך הלוע הפעור יצאה מרכבה רתומה לארבעה סוסים שחורים כלילה. האיכר המבוהל ראה את הנוהג במרכבה, מחזיק את פרספונה תחת זרועו , מסובב את המרכבה וחוזר בדהרה אל תוך התהום השחורה. הבור נסגר אחריו והשדה השתרע ירוק ושקט כמקודם. כאילו לא קרה דבר.
קול זעקתה של פרספונה הגיע עד ראש האולימפוס, אל אימה, האלה דמטר, אלת היבול והצמיחה. היא מיהרה לרדת אל האדמה להציל את בתה אך איחרה. היא מצאה על פני השדה רק איכר מבוהל עם החזירים שלו. האיכר סיפר לה על האדמה שנפתחה ועל המרכבה שעלתה מן השאול ועל הרַכָּב הענק שלקח את בתה.
"זה היה הָדֶס, מלך השאול" נאנחה דמטר, "הדס חטף את פרספונה. איך אוכל להשיב אותה אלי אי פעם?"
דמטר ביקשה את עזרתו של זאוס. אך גם אבי האלים לא יכול היה לעזור כי פרספונה אכלה בשאול ששה גרעיני רימונים, וכל מי שאוכל ממאכלי השאול חייב להישאר שם לעולם.
לבה של דמטר נשבר. היא סירבה לחזור אל ראש האולימפוס. היא ישבה במקום הקר ביותר על פני האדמה, לבושה כקבצנית זקנה והתאבלה על בתה.
הזמן עבר. בהעדרה של אלת היבול לא יכלו צמחים לצמוח. בכל מקום על פני האדמה נבלו הצמחים. שדות וגנים הפכו שממה, בני האדם רעבו וצעקותיהם הגיעו עד האולימפוס. זאוס כינס אספת אלים כדי לטכס עצה איך לשבור את כוחו של הדס ולהחזיר את פרספונה אל אימה למרות שאכלה מפירות השאול. האלים החליטו שפרספונה תיאלץ להישאר בשאול ששה חדשים בכל שנה, בגלל ששה גרעיני הרימונים שאכלה בשאול. בחדשים האלה ישירו הצמחים על עליהם ויהיו נתונים בתרדמה, כי דמטר תהיה שרויה בצער על שבתה רחוקה ממנה. בששת החדשים האחרים תעלה פרספונה על פני האדמה. ולעת בואה, באביב, יתעוררו הצמחים, השדות הגנים לחיים. ובשדות ובגנים יבשילו היבולים.
וזאוס קבע קבוצת כוכבים חדשה בשמים: מזל בתולה, לכבודה של פרספונה.

# data[].attributes.body
המזל שלי הוא בתולה בסיפור המיתולוגיה על המזל שלי מסופר על פרספונה שעזרה לאיכר אבל אל השאול לכך אותה ואמא איתעבלה אליה.

🧜‍♀️🧜‍♀️🧜‍♀️🧜‍♀️

# data[].attributes.body
אני מזל עקרב.
מוזר היה סיפור לידתו של אוריון,. יום אחד השתעממו להם זאוסאבי האלים, אחיו, פוסיידון, אל הים ובנו הרמס שליח האלים. הם החליטו לעזוב את האולימפוס למשך יום אחד, ולרדת לטייל על פני האדמה. כל היום טיילו ביערות ובשדות מחופשים לבני אדם עד שהחל הרעב להציק להם וכפות רגליהם כאבו. הם נכנסו לביתו של איכר עני, היירוס שמו, וביקשו מזון.
היירוס היה נדיב וחביב, הוא קיבל את אורחיו במאור פנים אך לא היה לו דבר מאכל ראוי להגיש לשולחן. לכן הרג את השור היחיד שלו, שהיה חביב עליו מאד, והכין להם מבשרו את סעודת הערב.
לאחר הארוחה גילו לו האורחים כי אלים הם, וזאוס אמר: בקש ממני כל מה שתרצה, ואני אמלא את בקשתך. זה יהיה שכר על נדיבות לבך."
"אדוני" אמר היירוס "יותר מכל אני רוצה בן משלי אך איך יתכן הדבר? אשתי מתה לפני שנים רבות."
"קח את עור השור הזה וקבור אותו באדמה" אמר לו זאוס. "בעוד תשעה חדשים יהיה לך בן חזק ויפה תואר."
זאוס נגע בעור השור בקצה שרביטו ושלושת האלים נעלמו בשמי הערב.
היירוס קבר את עור השור כפי שציווה עליו זאוס וחיכה בקוצר רוח במשך תשעה חדשים. וכשהגיע המועד מצא תינוק יפהפה במקום בו קבר את עור השור. הוא קרא לתינוק אוריון.
אוריון גדל והיה לצייד מעולה. לעתים קרובות היה יוצא לשדות לחפש חיות בר. כשבגר עזב את בית אביו ויצא לנדודים. הוא המשיך לצוד ביערות ובמדרונות ההרים ותהילתו נודעה בעולם.
באחד הימים, כאשר עסק בציד באי כרתים, פגש את ארטמיס, אלת הציד. שניהם יצאו יחד לחפש עקבות של חיות בר. אוריון שמח בידידותו עם ארטמיס והחליט להפתיע אותה במעשה בלתי רגיל. בבוקר יצא לציד לבדו, ובערב הראה לארטמיס בגאווה ערמה גדולה של חיות וציפורים שצד באותו יום. "למענך, ארטמיס, הרגתי את כל חיות הבר באי כרתים" התפאר אוריון.
לרוע מזלו הוא לא ידע כי נוסף על היותה אלת הציד, הייתה ארטמיס גם האלה השומרת על חיות הבר ועל הציפורים.. היא הביטה בערמת הגופות ובכעס רב רקעה ברגלה באדמה. באותו רגע קפץ עקרב גדול מן האדמה. "נסה לצוד אותו" אמרה האלה. אוריון כיוון את קשתו אבל העקרב הקדים אותו, מתח כקשת את עוקצו הארסי, נעץ אותו באוריון והרגו.
ארטמיס הביטה בגופתו ואמרה: אילו צדת רק לפי צרכיך היית ממשיך להיות צייד מהולל. אבל אתה הרגת את כל חיות הבר שנקרו על דרכך. זוהי גאווה וכסילות.
והאלה קבעה את העקרב בין הכוכבים, כדי שבני האדם יזכרו לעולם את הסכנה שבגאווה.

# data[].attributes.headline
המזל שלי הוא דלי.

# data[].attributes.subject
המזל שלי הוא דלי.

# data[].attributes.body
האלים חיו חיים מאושרים וחסרי דאגה, דוהרים במרכבותיהם בשמים לאורך שביל החלב. בלילות נהנו לסעוד בארמנות השיש שעל הר האולימפוס. הם שתו את משקה האלים, נקטר, ואכלו את מעדן האלים, אמברוסיה אשר כל הטועם ממנו הופך לבן אלמוות.
האלים שמרו את האמברוסיה היקרה לעצמם. רק בני אדם מעטים זכו לטעום ממנה ומיד הפכו להיות בני אלמוות כאלים ובאו לגור עימם בשמים. אחד מן המאושרים האלה היה גנימדס, נער רועה שגר בטרויה והאלים אהבו אותו. גנימדס היה יפה ועדין מכל בני האדם אשר על פני האדמה. ערב אחד שיחק גנימדס עם כלבו, ארגוס, בשדה שליד נחל שקט. השמש שקעה והגיע הזמן לנהוג את העדר הביתה למשך הלילה. אך גנימדס עדיין לא מיהר. העדר לעס בשלווה את העשב ליד מטע זיתים, וגנימדס היה עסוק בקליעת קולר מענפי עץ זית לכלבו ארגוס. לאחר שענד לכלב את הקולר, הוא השליך מקלות למרחק וארגוס רץ והביא לו אותם.
"תפוס, חביבי, תפוס, כלב טוב" קרא גנימדס. ארגוס רדף אחרי המקל ונבח נביחות רמות. ריח הפרחים והעשב הדשן התפשט באויר הערב הקריר. ינשוף התעורר וקרא קריאה חדה מתוך הצללים שליד הנחל.
"בוא, ארגוס" קרא גנימדס "כבר מאוחר וצריך להחזיר את העדר הביתה." הוא לקח את חלילו ורצה לקרוא לעדרו, אך פתאום נשמע משק כנפיים באויר. צל כהה חלף מעליהם ונשר ענק ירד לאיטו ועמד ליד העדר.
"ארגוס, תפוס אותו!" קרא גנימדס בקול. אבל הכלב לא ציית. הוא כרע לרגלי הנשר, מותח את אזניו לאחור ומכשכש בזנבו בהכנעה. גנימדס השתתק, נדהם. תדהמתו גברה כאשר פתח הנשר את מקורו והתחיל לדבר:
"אל תפחד, גנימדס, אני הנשר של האל זאוס. אדוני שלח אותי לשאת אותך אל הר אולימפוס. בזכות עדינותך ויפי תארך נבחרת להיות בן אלמוות. תפקידך יהיה למזוג לאלים את הנקטר שלהם."
אבל מה יהיה על הכבשים?" גמגם גנימדס "איך יגיע העדר בשלום הביתה?"
"ארגוס יוביל אותם" אמר הנשר "קח את הנוצה הזאת והדק אותה אל הקולר של ארגוס יחד עם חליל הרועים שלך. הוריך יכירו אותם ויבינו שאתה יושב לבטח עם האלים על האולימפוס."
בעת דיבורו תלש הנשר נוצה אחת מכנפו האדירה והושיט אותה לגנימדס. גנימדס הידק את הנוצה ואת חליל הרועים שלו אל קולרו של ארגוס. הכלב ליקק את ידו ונשא את עיניו בפעם האחרונה אל עיני אדונו, ואז הקיף בריצה את עדר הכבשים והתחיל להובילו הביתה.
הנשר הרכין את צוארו, העלה את גנימדס בזהירות רבה על גבו, בין כנפיו הגדולות והמריא בשקט ובהדר מלכות אל תוך אפלולית הערב.
למטה, על השביל שלאורך הנחל, צלצלו פעמוני העדר החוזר מן המרעה. ארגוס נשא את עיניו ונבח נביחות שמחה כשר הכיר את אדוניו בין כוכבי השמים. גנימדס, המוזג את משקה האלים, הפך לקבוצת הכוכבים דלי הנוצצת בשמי הערב.

# data[].attributes.body
המזל שלי הוא מאזניים.
ריח אפרסמון מילא את האוויר והיער עצר את נשימתו. נס עמד להתחולל. הציפורים קיפלו את כנפיהן וישבו בדממה על הענפים, החגבים הפסיקו לנתר ואפילו עלי העצים חדלו להתנועע ברוח. בשקט שהשתרר סביב נבקע גזע עץ האפרסמון ונפתח לאט לאט ובחלל שבתוכו התגלה תינוק יפהפה שזה עתה נולד. שמו היה אדוניס שפירושו נסיך.
אפרודיטה, אלת היופי והאהבה, טיילה ביער וקטפה פרחים, פתאום שמעה קול תינוק צוחק, היא הלכה בכיוון הקול ומצאה את אדוניס שוכב לו, מאושר, על מצע עשב רך.
"אתה חמוד!" קראה האלה ואספה את התינוק בזרועותיה. "מי ישגיח עליך ויטפל בך?" היא ישבה על הדשא והרהרה, אחר כך הצמידה את שפתיה אל האדמה ולחשה: "פרספונה, אחותי, בואי ועלי אלי."
האדמה נבקעה ונתגלה שביל העולה מתוך השאול. פרספונה, מלכת השאול, הופיעה. כשראתה את התינוק הוקסמה גם היא מיופיו.
"האם תעזרי לי להשגיח על התינוק הזה ולגדל אותו?"
"בשמחה" השיבה לה אחותה.
במשך שנים רבות טיפלו שתי האלות באדוניס באושר ובאחווה. כאשר שהתה פרספונה בממלכת השאול, במשך ששת חדשי החורף, טיפלה אפרודיטה בילד. ואילו באביב, כאשר חזרה פרספונה אל פני האדמה, השגיחה עליו היא עד לסוף הקיץ.
כאשר גדל אדוניס, והפך מילד יפהפה לנער, ואחר כך לגבר היפה ביותר על פני האדמה, התחילו שתי האלות לריב זו עם זו. כל אחת רצתה שהוא יהיה אצלה במשך כל השנה, וקינאה בששת חודשי החסד של אחותה. הוויכוחים והמריבות שפרצו ביניהן הלכו וגברו עם כל שנה חולפת, עד שהפריעו את מנוחת יושבי האולימפוס והגיעו ג אל אזניו של זאוס, אבי האלים.
"מה קרה?" שאל בכעס. שתי האלות ניסו להסביר ועד מהרה הפכו ההסברים למריבה נוספת.
"שקט!" גער בהן זאוס "לכו אל תמיס, אלת החכמה והצדק, היא היחידה שתוכל לפתור את בעייתכן."
האלות עשו כדבריו והלכו לשאול בעצתה של תמיס. היא חשבה זמן מה ואחר כך ענתה: "זו בעיה קלה: בכל שנה ישהה אדוניס ארבעה חדשים עם אפרודיטה וארבעה חדשים עם פרספונה, ובארבעת החדשים הנותרים יוכל הוא עצמו להחליט עם מי מן השתיים הוא מעדיף להיות."
ההחלטה התקבלה בהסכמה, ובשמי הערב נולד מזל חדש, מזל מאזניים, לזכר מאזני הצדק של האלה תמיס.

# data[].attributes.body
מזל דגים

# data[].attributes.body
המזל שלי הוא דגים.
האלה אפרודיטה שיחקה בגולות עם בנה, ארוס. במקום גולות הם השתמשו באגוזים וניסו ללמד את היונה שלהם לדחוף את האגוזים במקור ולהצטרף למשחק.
"הביטי, הביטי, היא משחקת" התרגש ארוס.
היונה דחפה מעט את האגוז של אפרודיטה ואז התרוממה, התיישבה לה על ענף התבוננה בהם מרחוק. ארוס הידק אצבע ואגודל ושלח בכוח את האגוז שלו. הוא פגע באגוז של אפרודיטה והעיפו למרחק.
"ניצחתי, ניצחתי!" קרא ארוס.
"יפה מאד" חייכה אימו "ועכשיו רוץ ושחק לך לבדך ואני אנוח לי בצל."
"אני הולך ליער לצוד בקשת החדשה ובחיצים החדשים שלי."
"בסדר, אבל היזהר, ארוס, הצעצועים האלה מסוכנים."
ארוס רץ אל היער ואפרודיטה שכבה לנוח על העשב הרך. המיית היונה ופכפוך מי הנחל נשמעו לה כשיר ערש. פרפרים ריחפו סביבה ושמרו על שנתה.
ואז נשמעה צעקה של פחד. הפרפרים התעופפו בבהלה. אפרודיטה נחרדה משנתה וראתה את ארוס מגיע בריצה מבוהלת מן היער.
"ברחי" צעק "מפלצת רודפת אחרי. רוצי והתחבאי!"
"איזו מפלצת?"
"יש לה ראש של דרקון ועיניים אדומות כאש. במקום ידיים ורגליים יש לה מאות נחשים מתפתלים. היא התחבאה ביער וארבה לי שם."
"זהו טיפון, אויב האלים.
"הוא בא. הוא רוצה להרוג אותנו."
"נברח!"
אפרודיטה וארוס נמלטו, נפחדים ונושמים בכבדות. מאחוריהם שמעו את נפץ ענפי העצים הנשברים בדרכו של טיפון הדוהר ביער. חיות וציפורים חלפו על פניהם, מבקשות להן מסתור.
פתאום נעצרו. הם הגיעו אל הים ולא היה להם עוד לאן להימלט. לפניהם השתרע הים האינסופי ומאחוריהם התקרב טיפון.
"זה סופנו. נסה להיות אמיץ, בני." אמרה אפרודיטה.
הם עמדו נואשים ורועדים, מחכים לטיפון שיבוא ויבלע אותם חיים. קול נפץ פסיעותיו הלכו והתקרבו. ואז, בדיוק ברגע הנכון הופיעו שני דולפינים גדולים ומבריקים בין הגלים אשר לפניהם, מדלגים בתוך המים.
פוסיידון, אל הים, התרומם מתוך המים, אוחז בידו את הקלשון שלו בעל שלוש השיניים.
"עלו על גב הדולפינים" אמר "הדולפינים יצילו אתגם. טיפון לא יעז לרדוף אחריכם אל תוך הים."
כאשר הגיע טיפון, מתנשם ומתנשף אל החוף כבר הפליגו אפרודיטה וארוס בנה בבטחה אל תוך הים. הדרקון נשאר על החוף, כועס ואובד עצות. הוא הניד את אגרופי הנחשים שלו, נהם ושאג, אבל לא יכול לעשות דבר. הוא הרים את ראשו, שרק שריקה מקפיאת דם לעבר זאוס, ואז ראה קבוצת כוכבים חדשה שצורתה צורת דולפין מזהירה בשמים מעל ראשו.

# data[].attributes.headline
מוסקוביץ' סתם זה נועם

# data[].attributes.subject
מוסקוביץ' סתם זה נועם

# data[].attributes.body
המזל שלי הוא מזל שור  מסביב לחצי האי יוון ישנם מאות איים. כמה מהם גדולים. אך יש איים רבים זעירים מאד, ורק בני אדם מעטים חיים בהם. תושבי האיים היו מגיעים ליוון, או לאיים האחרים, על גבי ספינות או סירות קטנות.
פעם הפליג אמן ושמו אוקנוס בין האיים, ובכל מקום שהגיע אליו נקהלו התושבים לראותו. הוא היה להטוטן, וגם הפליא את העין במעשי לוליינות. היו לו שתי חיות מאולפות, קוף וחזיר מרקד.
יום אחד הופיע אוקנוס לפני נערות על חוף הים באחד האיים הקטנים. שמה של אחת הנערות היה אירופה.
אירופה וחברותיו צחקו בעליזות לתעלוליהם של הקוף סימוס והחזיר קרוקון,
והקשיבו משתאות, בעיניים פקוחות לרווחה, לסיפוריו של אוקנוס על העולם שמחוץ לאי הקטן שלהן, על המראות המוזרים ועל ההרפתקאות המופלאות המחכים מעבר לאופק.
לבסוף אסף אוקנוס את המכשירים שלו: את המקלות שנהג לזרוק באוויר ואת שאר האביזרים. הוא שרק לחיות והן מיהרו ועלו על הסירה. ההצגה נגמרה, הנערות התבוננו בסירה המתרחקת:
"אוקנוס" קראו אחריו "לאן אתה מפליג?"
"אל מעבר לאופק"
"שלום שלום"
הן הוסיפו לנפנף בידיהן ולקרוא אחריו עד שסירתו הקטנה נעלמה במרחק, ואז חזרו אל משחקי הכדור שלהן. רק אירופה נשארה לבדה על החוף והשקיפה אל מרחבי הים.
"הו זאוס" נאנחה הנערה "לו רק יכולתי להגיע, כמו אוקנוס, אל מעבר לאופק ולהתנסות בהרפתקאות שהוא סיפר לנו עליהן. אנא, זאוס, שמע את תפילתי."
כל תשובה לא באה. רק אנחת הרוח וקול התנפצות הגלים אל החוף הסלעי.
עצובה פנתה אירופה להצטרף אל משחקי הנערות.
בקצה השדה ראתה פר גדול. לבן כשלג. קרניו היו מעוגלות כחרמש הירח.
פרים הם פראיים ומסוכנים בדרך כלל. אבל הפר הזה, שהיה הפר הקדוש של האל זאוס, נהג בעדינות. הוא הניח לנערות ללטף את עורו, לדגדג את אוזניו ולענוד זרי מרגניות על קרניו.
כאשר ניגשה אירופה אל הפר, הוא כופף את רגליו הקדמיות וכרע לפניה, מביט בעיניה במבט עדין. אירופה הגישה לו חופן עשבי תלתן רעננים, ואחר כך טיפסה בזהירות וישבה על גבו. מיד קם הפר ופנה לכיוון הים. אירופה אחזה בקרניו בחזקה. כאשר הגיע הפר אל הים, קפץ אל המים והתחיל לשחות. תנועותיו נעשו מהירות יותר ויותר. אירופה זירזה אותו: "קדימה! שא אותי רחוק ככל שתוכל, שא אותי אל מעבר לאופק."
הפר המשיך לשחות, הוא עבר על פני סירתם של אוקנוס והחיות שלו, אוקנוס נופף להם בידו.
לבסוף זמן רב לאחר שירדה החשכה, הגיע הפר אל האי כרתים ועלה על חוף חולי, מתיז סביבו נטפי מים. שוב כרע ארצה אירופה ירדה מעל גבו. האל זאוס עצמו עמד שם, ממתין לה.
"ברוכה הבאה, אירופה," אמר "תפילתך נענתה. את הפלגת אל מעבר לאופק וזוהי רק ראשיתה של ההרפתקאות המופלאות המחכות לך, ואחת מחמש היבשות תיקרא על שמך.

למעלה בשמים הזהירה קבוצת כוכבים בדמותו של הפר שנשא את אירופה על גבו.

# data[].attributes.body
המזל שלי הוא מזל קשת.
כֵירוֹן היה מלך הקנטאורים, יצורים שחציים אדם וחציים סוס. רבים מן הקנטאורים היו פראיים ובלתי ממושמעים כסוסי בר, אבל כירון היה שקט וידיד טוב לכולם. הוא ידע את סודות הרפואה, ופצועים רבים, בני אדם, בני אלים ואפילו חיות באו אליו להירפא. יום אחד טייל כירון במורד הר ואסף צמחי מרפא. פתאום שמע במרחק צעקות, צהלות סוסים, נקישות פרסות, קולות מלחמה. כירון החביא את עשבי המרפא שלו במקום בטוח, מתחת לאבן, ודהר לראות על מה המהומה.
בחלק שומם של ההר, מכוסה שברי אבנים, רק כמה עצי אורן וכמה פיסות עשב צמחו במקום הגבוה והחשוף הזה, ראה כירון קרב משתולל. קרב אכזרי. קנטאורים פראיים התקיפו את פולוס, בנו של כירון. לצידו של פולוס נלחם רק ידיד אחד, הרקולס הגיבור, מצוייד בקשתו ובחיצי הקסם שלו.
איך פרץ הקרב? הרקולס ביקר את ידידו פולוס. לאחר יום ציד ישבו השניים לאכול. פולוס פתח כד יין משובח, וריחו הטוב של היין משך את הקנטאורים הפראיים ממרחקים. הקנטאורים השליכו סלעים וענפי אורן מחודדים, פולוס והרקולס הגנו על עצמם במגינים ואלות, בחץ וקשת. כירון דהר אל מרכזו של הקרב כדי להפסיקו. בדיוק ברגע זה שלח הרקולס חץ מקשתו. החץ נועד לאחד הקנטאורים הפראיים אבל כירון חצה את דרכו והחץ פצע אותו באחת מרגליו הקדמיות. הוא צנח על האדמה צועק מכאב. כל הקנטאורים הפראיים הפנו את זנבותיהם ונמלטו בדהרה אל ההרים. הרקולס ופולוס מיהרו אל כירון. הוא שכב, מתפתל מכאבים על האדמה הסלעית.
"מהר, אבא, אמור לי אילו עשבי מרפא עלי להביא לך? איזו תרופה תרפא את פצעך?" שאל פולוס.
"אף לא אחת" נאנח כירון. "חיצי הארס של הרקולס נמשחו בדמה של המפלצת הידרה, אין תרופה שתגבר על הרעל הזה."
"הו, אבי" נבהל פולוס "האם הפצע אנוש? האם הארס ימית אותך?"
"לא," אמר כירון והידק את שיניו בכאב "האלים העניקו לי חיי נצח. עלי להמשיך לחיות ולשאת את הכאב הזה עד עולם."
אבל זאוס, אבי האלים ואביו של הרקולס, ראה את כאבו של כירון והחליט לבוא לעזרתו. הוא שחרר אותו מתוך גופו הכואב והפך אותו לקבוצת כוכבים, מזל קַשָּׁת. כירון חי חיי נצח ועדיין הוא משקיף מן השמים ועוזר לבני האדם.
כשקראתי את הסיפור הרגשתי את אהבתו של כירון לבנו , וגם את האומץ של כירון.