# data[].attributes.body
Ferran VII va entrar a Espanya el 22 de març de 1814, rebut per contínues aclamacions populars. El 12 d'abril un grup de diputats a Corts absolutistes li van presentar el conegut com Manifest dels Perses en què li reclamaven la volta a l'absolutisme. Al afirmaven: "Senyor, era costum entre els antics perses passar cinc dies d'anarquia després de la mort del seu rei, per tal que l'experiència dels assassinats, robatoris i altres desgràcies, els obligués a ser més fidels al seu successor. .. ", per millor apreciar després els rigors d'un govern ferm i de poder.
Finalment, Ferran VII va acabar per decidir-se i el 4 de maig de 1814 emet a València un decret pel qual dissolia les Corts, abolia la Constitució de 1812 i tota la tasca legislativa de les Corts de Cadis i restablia l'absolutisme.

# data[].attributes.body
El liberalisme es presenta, a un primer nivell com:

Una teoria moral: Individualisme, universalisme i ètica teleològica i de mínims.

Una teoria econòmica: Reivindicació de la capacitat de iniciativa privada i Estat no intervencionista. Lliure mercat.

Una teoria jurídica i política: Valoració central del paper dels drets individuals i de la diversitat. Laïcisme i Republicanisme.

Una teoria del coneixement: Escepticisme, indeterminisme i centralitat de l’experiència sobre qualsevol teoria abstracta. La prova de la veritat d’una teoria és la pràctica.

Una teoria psicològica: L’individu ha de tenir prou personalitat (de vegades s’usa el mot “caràcter”) per defensar les pròpies opinions contra la massa.

# data[].attributes.body
S’anomena liberalisme la filosofia política –i per extensió la teoria social i econòmica– que a partir d’una ètica individualista considera el respecte a les llibertats personals i la lliure iniciativa dels individus (que econòmicament es concreta en la primacia dels mercats) com la regla que permet el desenvolupament de la personalitat humana i l’extensió de societats creadores de benestar.

# data[].attributes.body
"L'1 de gener de 1820, el tinent coronel Rafael del Reg proclama la Constitució de Cadis en Caps de Sant Joan, província de Sevilla. Els successius pronunciaments que se succeïxen per Espanya a partir de febrer col·laboraran a l'èxit de l'alçament. En el mes de març, el rei Ferran VII convocarà les Corts i jurarà la Constitució, molt al seu pesar. Respecte al polític seguida cap a Amèrica en l'etapa absolutista, el nou govern va canviar la repressió per la política. L'enviament de tropes se substituïx per comissaris per a atraure's als líders independentistes. Es va invitar a sotmetre's a l'autoritat real a canvi del reconeixement per part d'Espanya. El govern va anunciar un alto el foc per a negociar amb els independentistes l'acceptació de la Constitució. Si s'acceptava, Espanya donaria per finalitzada la rebel·lió i publicaria una amnistia total, si no, continuaria la guerra. Els onze comissaris van fracassar, ja que els patriotes reclamaven el reconeixement del seu independ"

# data[].attributes.body
Aquest període es caracteritza per la persecució del liberalisme i el plantejament de la qüestió successòria. La primera qüestió comença amb la derogació de tota l'obra dels governs del Trienni Liberal i continua amb la repressió als liberals. Al novembre de 1823 és executat Reg i a l'any següent Francisco Tadeo Calomarde (Villel, Teruel, 1773-Tolosa de Llenguadoc, França, 1843) es fa càrrec de la Secretaria de Gracia i Justícia, qui imposa una persecució sistemàtica utilitzant els mètodes del secret, delacions i indefensió de l'acusat.

La qüestió successòria es planteja a partir de les noces de Fernando VII amb María Cristina de Borbó (Palerm, Itàlia, 1806-Sainte-*Adresse, França, 1878) en 1829. La possibilitat que Fernando tingués un descendent perjudicava al seu germà l'infant Carlos María Isidro (Aranjuez, Madrid, 1788-Trieste, Itàlia, 1788).

# data[].attributes.body
No hi ha res pitjor que una fama injustificada, especialment quan el que a un se li atribueix són defectes o desgràcies i no les mereix. Josep I de Bonaparte, el rei espanyol que va regnar entre juny de 1808 i desembre de 1813 a Espanya gràcies al seu germà gran, Napoleó Bonaparte, és un bon exemple d'això.
José Napoleó I, conegut com "Pepe Botella" o "l'intrús", va ser rei d'Espanya del 1808 al 1813, després de participar en la Revolució Francesa, haver estat diputat, senador, ministre, ambaixador i, finalment, rei de Nàpols . Bru Alonso, que qualifica a Bonaparte com el primer "rei republicà", ha recordat que durant el seu govern "va estar envoltat per fervorosos Jacobins d'idees absolutament republicanes".
"Abans de venir a Espanya José havia fet la Constitució de Còrsega i la de Nàpols, així que l'opinió difosa que la Constitució de Baiona va ser dictada per Napoleó és errònia", ha assenyalat l'autor de "José Bonaparte. Un rei republicà a el tron ​​d'Espanya "

# data[].attributes.body
Per iniciativa seua l'Ajuntament de Barcelona va crear un Laboratori Microbiològic Municipal. Va ser un dels primers, ja que es va crear en 1887. Amb el beneplàcit de Pasteur, Ferrán es va convertir en el seu primer director. Es van incorporar també Innocent Paulí, Luis Comenge, Ramón Va torrar, entre altres. A causa del seu comportament, caracteritzat pels abusos i lleugereses, va ser destituït.

# data[].attributes.body
L'afany patri per desqualificar tot allò que travessava no sense certa dificultat els impermeables Pirineus, ens va portar durant un temps a perdre angle de visió fins a convertir gairebé en miops recalcitrants, i el que és pitjor, amb poques ganes de redempció.

# data[].attributes.body
José Bonaparte

El Pepe botella real: José Bonaparte, una excelente idea con un soberano fallo.