# data[].attributes.attachment_link.description
Grecia: fundamentos de la cultura Europea. Creta y el mundo Micénico. La polis: un nuevo modelo de organización. La democracia griega: la Atenas de Pericles. La Cultura y el Arte griegos. El Imperio de Alejandro Magno. El Helenismo. | TEMA ESO (kairos) Cronología de Grecia | ANIMACIÓN 1º ESO Isaac Buzo El mundo griego 3000-500 a.C.

# data[].attributes.attachment_link.description
EL MUNDO GRIEGO MAPA CONCEPTUAL-VISUAL DEL MUNDO GRIEGO En el siguiente video podéis observar cuál era el territorio de la antigua...

# data[].attributes.attachment_link.description
GANA DINERO SOLO POR NAVEGAR POR INTERNET: http://es.beruby.com/promocode/uX51RQ Practica : historia de la construccion de egipto Ingenieria de edificacion, Construccion I

# data[].attributes.attachment_link.title
HISTORIA DE MESOPOTAMIA de los orígenes al Imperio Asirio

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El yacimiento prehistórico de Santa Linya da con varios grabados del Paleolítico superior, los primeros de esta época documentados hasta la fecha.

Como si se tratara de una boca gigante dispuesta a revelar sus secretos más íntimos, la Cova Gran de Santa Linya no deja de hablar a los arqueólogos que desde hace quince años excavan en el suelo de este importante yacimiento arqueológico, el único de Cataluña con una secuencia ininterrumpida de ocupación de 50.000 a.C a 3000 a.C, es decir, toda la Prehistoria en un mismo lugar.

De ahí que la cueva, que en realidad es un imponente abrigo en semibóveda de unos 25 metros de alto, 50 de largo y más de 2500 metros cuadrados de superficie, cuente con la catalogación de Bien Cultural de Interés Nacional. De momento, las excavaciones han revelado, por ejemplo, que neandertales y homo sapiens, dos especies que convivieron en el tiempo, ocuparon ese lugar, pero sin mezclarse entre ellos. Un dato para nada baladí, ya que una de las grandes discusiones e incógnitas de la Prehistoria gira en torno al tipo de relación que pudieron mantener, si realmente la hubo. Y según los datos arqueológicos recogidos en Santa Linya, la respuesta es clara.

Ahora bien, el equipo de excavación que lidera Rafael Mora, arqueólogo y catedrático de Prehistoria de la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), decidió alzar por unos días la vista del interesante y rico suelo del yacimiento para centrarse en las paredes del abrigo, aparentemente despojadas de arte rupestre. Y fue así que, casi por azar, dio con el gran hallazgo: unos grabados paleolíticos, los primeros documentados en Cataluña de este periodo, lo que los convierte en la manifestación artística más antigua del país.

De momento hemos encontrado nueve puntos de grafías y pintura rupestre, aunque en este último caso no son más que manchas", explica Rafael Mora, arqueólogo y catedrático de Prehistoria de la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB).

Un grabado encontrado en Santa Linya y su calco (CEPAP-UAB).

"De momento hemos encontrado nueve puntos de grafías y pintura rupestre, aunque en este último caso no son más que manchas", explica Mora. "Son únicos", determina Jezabel Pizarro, la arqueóloga que encontró los primeros grabados. "No existe un hallazgo similar en Cataluña", valora satisfecha. "Solo en la zona de Capçanes parecería que hubiese arte paleolítico, pero no lo tenemos documentado, la mayoría es neolítico", agrega Maite Miró, jefa de Arqueología y Paleontología de Patrimoni Cultural de la Generalitat.

Para estudiarlos, esta pasada campaña recientemente concluida contó con la participación de dos investigadores expertos en la materia, Rafael Martínez y Pere Guillem Calatayud, de la sección de Arqueología y Arte Rupestre del Institut Valencià de Conservació i Restauració de Béns Culturals de la Generalitat Valenciana. "Se trata de signos poco explícitos, lo que no le resta importancia", apunta Martínez antes de destacar "el vacío de manifestaciones de arte paleolítico existente en Catalunya", un hecho que no ocurre en el resto de la península.

Las encontradas en Santa Linya muestran "retículas, una figura zoomorfa, haces de líneas, restos de husos y un motivo en forma de vulva", detalla Martínez. "No son estéticamente espectaculares, pero sí lo son en el contexto de la cueva", apunta.

aaf/rha/tas/rba

# data[].attributes.attachment_link.title
Hallan las manifestaciones artísticas más antiguas de Cataluña | HISPANTV

# data[].attributes.attachment_link.description
El yacimiento prehistórico de Santa Linya da con varios grabados del Paleolítico superior, los primeros de esta época documentados hasta la fecha.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
|

AMÉRICA VALENZUELA (Radio 5)

Ciencia al cubo

Hace 10 millones de años vivía en Cataluña, Jordi. Era un hominoideo, un primate sin cola, con la nariz con los orificios nasales hacia abajo, no muy grande y con aspecto pues de mono. Jordi era un Hispanopithecus laietanus, el único ejemplar del que se tiene constancia. Ahora un equipo de paleontógos del Instituto Catalán de Paleontología Miquel Crusafont presentan las causas de la extinción de este primate del pasado, de este primer catalán. Los publica la revista Journal of Human Evolution.

Jordi fue descubierto en 1990 en el yacimiento de Can Llobateres, en Sabadell, por un equipo liderado por Salvador Moyà, que hoy es el director del ICP pero entonces investigador del Instituto Paleontológico de Sabadell. Los paleontólogos recuperaron parte de un cráneo y de un esqueleto de esta especie. Y estos restos son los conocidos como Jordi.

Ahora sabemos, después de analizar los huesos que Jordi se movía y tenía un tipo de vida parecida a la de los actuales orangutanes, es decir, podía suspenderse de las ramas de los árboles y desenvolverse en las alturas con agilidad y también caminar por el suelo a cuatro patas.

Los científicos, liderados por el paleobotánico Josep Marmi, han reconstruido a partir de fósiles de plantas hallados el ambiente que dominaba en la cuenca del valle del Penedés cuando vivió Jordi.

Han averiguado que predominaban dos paisajes, una zona abierta pero llena de árboles, en su mayoría de hoja caduca y otra zona, más típica subtropical, o sea, bosque húmedo y cercano a alguna masa de agua, ya fuera el mar o algún lago o pantano. En este último vivía Jordi. Abundaban las palmeras, los ficus, los helechos y el carrizo.

Allí Jordi podía encontrar comida todo el año. Él comía vegetales , hojas, hierbas, cortezas, frutos y probablemente de vez en cuando picaba algún invertebrado. Todo iba bien y la comida abundaba mientras este fue el paisaje. Pero llego un momento, en el que el clima cambió, desapareció la parte húmeda tropical y empezó a dominar el paisaje de árboles caducifolios. Así el alimento del Jordi empezó a escasear y lo condujo a la extinción.

# data[].attributes.attachment_link.title
La extinción de Jordi, el primer catalán - RTVE.es

# data[].attributes.attachment_link.description
AMÉRICA VALENZUELA (Radio 5) Ciencia al cubo Hace 10 millones de años vivía en Cataluña, Jordi. Era un hominoideo, un primate sin cola, con la nariz con los orificios nasales hacia abajo, no muy grande y con aspecto pues de mono. Jordi era un Hispanopithecus laietanus, el único ejemplar del que se tiene constancia.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La importància de la Canadenca

El meu estimat amic Roger, gran persona i millor dibuixant (o al revés?) m'envia aquest article del País, que explica que el "Passatge de la Canadenca. Empresa elèctrica que va donar nom a la vaga de 1919". Ara es diu: "Passatge de la Canadenca. Empresa fundada per Fred Stark Pearson el 1911". Un dels primers canvis dels convergents a Barcelona, ràpid i silenciós, posant les coses a puesto. Al cap i a la fi, aquests deixebles de la Lliga van ser els que van demanar a Franco que els hi posés ordre a les fàbriques, pagant oju! Ara diuen que són demòcrates de tota la vida i fan servir el regionalisme convertit avui en nacionalisme per fer veure que ells són antagonistes, oposats, als franquistes, als "nacionales", quan són la mateixa merda.

# data[].attributes.attachment_link.description
El meu estimat amic Roger, gran persona i millor dibuixant (o al revés?) m'envia aquest article del País, que explica que el "Passatge de la Canadenca. Empresa elèctrica que va donar nom a la vaga de 1919". Ara es diu: "Passatge de la Canadenca. Empresa fundada per Fred Stark Pearson el 1911".

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La importància de la història
Mentre els lleons no tinguin els seus propis historiadors, les histories de caceres seguiran glorificant al caçador.
La història és una ciència social que ens aproxima al passat de les societats humanes en l'àmbit d'allò polític, econòmic, social, cultural, institucional, científic, de salut, etc. Molt bé, tema resolt. Fí de l'article. En realitat no és tan simple. La història com la resta de coses està afectada per les llei de la relativitat i per tant alhora de llegir, escoltar, creure o fer qualsevol relat històric ens cal tenir clars els punts de referència: des d'on es fa la història (des de quin punt de partida o des de quina perspectiva), qui fa la història i perquè (motivacions, ideologia, a sou de qui, etc.) i a partir de quines fonts. Sinó coneixem de manera clara aquesta informació no podem abordar amb cap garantia crítica un relat històric. I per tant, el que fem no pertany a les ciències socials sinó a la fe, al món de les creences.

Quines són les motivacions habituals alhora de fer història? A la pràctica la història s'utilitza per legitimar el present. És a dir, és una arma política per justificar les decisions i accions del present i del futur immediat, tot creant un suposat passat. És per tant una ciència social que com a mínim a les societats occidentals -cada cop més hegemòniques a causa de la globalització- és captiva de la política. Entenent aquí política com política partidista i per tant com a poder i com a voluntat de poder.

Per tant, qui voldria fer història dels sense poder i dels antipoder? Més enllà de ser utilitzats per legitimar la necessitat de poder o la necessitat de determinades polítiques repressives dificilment hi haurà algú que faci una història de les iniciatives humanes llibertàries. Tot i que sigui immoral i per tant contrari als principis que haurien de regir les ciències socials, la història habitualment utilitza parcialment les fonts per fer possible les seves finalitats, sense respectar els objectes d'estudi.

Jo considero, que la història més d'acord amb les ciències socials, més ètica i que fa el plànol del passat més aproximat a la sempre confusa realitat és la denigrada història militant. És a dir allò que des de l'antropologia (més enllà de les places com a professors a les universitats, res raonable justifica la parcel·lació de les ciències en diferents disciplines) és diu discurs èmic. Els discursos èmics, que són aquells que els protagonistes fan sobre ells mateixos i el seu món, amb les seves paraules i els seus significats. Els discursos fets des de la "imparcialitat", l'"objectivitat" o la "ciència" -mal entesa és clar- solen ser com a mínim tant partidistes com els èmics però ocultant les seves servituds.

Tot plegat per reivindicar les memòries dels militants, no només perquè m'agradin sinó perquè són les històries que estan més d'acord amb la ciència i amb el passat. Si no fem nosaltres mateixes la nostra pròpia història estem perdudes. Salut i anarquia!

Publicat a el pesol negre número 51, febrer i març de 2011

Signat com a Pep i tu

Berga, març de 2011

# data[].attributes.attachment_link.description
Mentre els lleons no tinguin els seus propis historiadors, les histories de caceres seguiran glorificant al caçador. La història és una ciència social que ens aproxima al passat de les societats humanes en l'àmbit d'allò polític, econòmic, social, cultural, institucional, científic, de salut, etc. Molt bé, tema resolt. Fí de l'article.

# data[].attributes.body
Desmemoria 4 a la pag 87

# data[].attributes.attachment_link.title
OVERVIEW - "Visión de Conjunto" (Spanish Subtitles)

# data[].attributes.attachment_link.description
All rights reserved to Planetary Collective: https://vimeo.com/55073825 I only put the subtitles for more diffusion of this amazing video.

# data[].attributes.attachment_link.description
Durant quatre dimecres, a partir del dia 8 de novembre, el programa de ciència del 33 "Quèquicom" examinarà detingudament el canvi climàtic, els seus desencadenants i algunes de les alternatives que es poden prendre per esmorteir-lo, especialment en el camp energètic.

# data[].attributes.attachment_link.description
Desde 1979, la NASA y el Real Instituto de Meteorología Holandés han monitoreado el deterioro de la capa de ozono. Las imágenes que se han obtenido muestran, en espectros azules y morados, el tamaño y forma del agujero en la capa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Transcripción completa

Esta planta depuradora, donde estamos,

potabiliza el agua de parte de los 4 millones de habitantes

de Barcelona.

Hoy os hablaremos de ríos contaminados.

Habéis acertado, empieza "El escarabajo verde".

La Administración se gastó más de 100 millones

en desalinizar el agua del río Llobregat,

que se contamina por unas minas de potasa curso arriba.

No es un caso único.

En Tarragona pasa algo similar con el Ebro.

Varias administraciones limpian la contaminación que una gran empresa

química vertió en el Ebro durante más de un siglo.

En ambos casos la empresa privada contaminó

el medio y la Administración pagó la mayoría de la limpieza.

Es decir, empresas que contaminan mientras los ciudadanos pagan

la limpieza con sus impuestos.

El periodista del programa Xavier Sitjà

ha remontado los ríos Ebro y Llobregat

para explicar lo que nos cuesta sanearlos.

A 70 kilómetros de Barcelona crecen singulares montañas. Unas colinas

artificiales que ya se confunden con el paisaje original.

Nadie puede asegurar si algún día desaparecerán.

Estos ancianos pasan sus últimos años en una residencia.

Les quedan pocas ambiciones, pero a esa edad aún quedan inconformistas.

Sebastiá, ingeniero aeronáutico y abogado, dedica su tiempo

a luchar por el Medio Ambiente.

En su improvisado bufete, con una abogada amiga, combate

a un gigante multinacional.

A sus 91 años,

¿cuál sería su principal ilusión en este momento?

¿En este momento?

Es que, especialmente,

conservemos el espacio que tenemos.

Ya no el aéreo ni el espacial,

sino nuestro propio espacio ambiental.

Y en esto es necesaria una lucha prodigiosa.

Y en este campo es donde se tiene que luchar

desesperadamente.

¿Qué persigue usted? ¿Cuál es su objetivo?

Acometer esta obra de restaurar esta montaña

de escombros.

Este es...

el objetivo final, en estos momentos, de mi vida.

La sentencia que usted ganó,

Sí... ¿Qué dice?

Queda ajustado a derecho, a derecho, el que se haga

un plan de restauración sobre el Cogulló.

El Cogulló. La montaña de sal.

La montaña de sal.

Un plan de restauración.

Y que se establezca una fianza suficiente

para responder que se hará esta restauración.

Y esto en el plazo de dos meses.

Y estamos en un plazo de tres años.

Usted también llegó a reclamar a la Unión Europea.

Sí. ¿Y por qué?

Por esto que le explico.

Porque la justicia española,

aun teniendo ganas de administrar justicia,

no puede obrar con rapidez.

Y así como esto ha durado cinco años para llegar a tener una sentencia,

pasarán cinco años más

para llegar a tener una solución

de ejecución, y yo no puedo vivir tanto tiempo.

Por las rutas de los planetas,

rumbo a las estrellas y a las galaxias,

llega hasta vosotros...

Estradé fue guionista de TVE, escritor y un gran divulgador

de la aventura espacial.

Ahora concentra su energía en desmontar la montaña de sal

que hace unos años se interpuso en su paisaje.

Estradé lamenta la permisividad del gobierno catalán.

Estamos en mi casa.

Mi casa. ¿Por qué decide luchar

contra la montaña de sal? Bueno.

Cuando encima de la montaña natural del Cogulló,

que es esta con árboles,

empezaba a nacer una montaña artificial que parecía un monstruo,

desde aquí, un ballenato.

En la vida cotidiana, además

del paisaje, ¿tiene otros efectos la sal?

Las emisiones del aire son más o menos tóxicas.

¿Cómo se demuestra?

Las barandas se oxidan. Los bajos de los coches,

ahí también tienen poca duración.

¿Eh? Y otros efectos.

Por culpa de estos residuos mineros

tenemos que proveer a todo el Llobregat y a Cardona

de una serie de depuradoras

que no alcanzan. Incluso no alcanzan.

Pero esta escombrera pertenece a una mina que da puestos de trabajo.

¿Cómo se puede resolver eso?

Creando más puestos de trabajo.

Creando más puestos justamente haciendo su plan de restauración.

El plan

de restauración es quitar toda esta montaña.

¿Usted cree

que podrá ver cómo esta montaña

baja? Yo no. No.

Yo no podré verlo. No.

¿Cómo bajar? Cuidado.

Tenía que verse. Las sentencias que hay

exigen que desde ahora

empiece a bajar el nivel de la montaña

a base de quitar residuo.

En lugar de esto, la Generalitat hizo una resolución

autorizando que creciese 30 metros más.

De forma que no veremos que esto desaparece.

Al llegar a Sallent, la mina nos impacta.

En esta y otras localidades cercanas está el único

yacimiento de potasa en España. Las minas

pasaron por varias manos.

Desde hace 16 años son de Iberpotash,

filial del gigante israelí ICL.

La comarca está volcada en la actividad minera,

que emplea a mucha gente.

Extraen silvinita, un mineral del que obtienen sal

para deshelar carreteras, y sobre todo potasa,

un fertilizante muy usado en agricultura.

Iberpotash prevé

desmantelar esta planta,

pero no queda claro qué pasará

con la montaña de sal que desde los años 70 crece sin parar.

Cada día se vuelcan aquí miles de toneladas de sal y barro

por la extracción de silvinita.

Al extraer la potasa

sobra una parte del mineral. Exacto.

El mineral no es 100 por 100 puro.

Tiene un 30 por 100 de potasa. El resto es sal y se sube aquí.

Podemos decir

que es una montaña de residuos. No.

Esto es un recurso, no es un residuo.

Es un depósito salino, un almacén provisional de sal

en tanto en cuanto la comercialicemos.

Pero incluso la Unión Europea habla de residuos.

No habla de recursos.

Para nosotros esto es un recurso. Es una riqueza de país.

Cuando empecemos a comercializar esta sal de la montaña,

se crearán empleos,

se creará una comercialización que es una riqueza

de todo el país. ¿Y por qué

no lo hacen ya? En este momento

se está planteando empezar a hacerlo.

Y lo que hacemos ahora

es gestionar medioambientalmente esta instalación.

Muy recientemente la Unión Europea advirtió a España

de que en esta explotación se incumple la normativa

y se pone en riesgo la salud pública.

En ese tema no puedo entrar porque no lo conozco.

este residuo, recurso para ustedes,

¿qué consecuencias tiene para el entorno?

Contrariamente a lo que pudiera parecer, y algunas opiniones,

este depósito salino está gestionado medioambientalmente,

tal como os enseñaremos, con medidas preventivas.

Canales perimetrales,

presas en los torrentes,

pozos de captación, etcétera,

que hace que recojamos

todo el agua que genera la montaña y la mande al colector de salmueras.

Ya, pero en todo caso, ¿no produce clase alguna

de salinización en ríos cercanos,

como el Llobregat? Ustedes pueden ver

que el impacto superficial es inexistente.

Bosques frondosos, caldos de cultivo.

Si esta sal se transmitiera al territorio,

aquí no habría nada.

Iberpotash prepara un proyecto para duplicar la extracción

de potasa en el yacimiento de Sallent.

Los restos de sal se multiplicarán, y la montaña

seguirá creciendo.

Los empresarios vinculados a las minas

lo ven como una oportunidad para la comarca.

¿Qué opinan de esta montaña,

esta escombrera, esta montaña de sal que tienen en Sallent?

Bueno, seguramente...

Seguramente tampoco nos gustaría tenerla.

Pero hay un proyecto para resolverlo.

¿Cómo se resuelve esto? Con una fábrica de sal.

Con una fábrica de sal.

La única manera que hay para reducir esta montaña,

ese recurso salino, es transformar la actual sal

en una sal de alta calidad

que sea materia prima para la industria química.

Entonces, lo que está haciendo

la empresa aquí es un proyecto.

Que al mismo tiempo que contribuye

a hacer desaparecer la montaña,

va a crear unas condiciones para que esta zona

sea un pueblo que atraiga a la industria química.

Ya, haciendo sonar las campanas,

esto puede ser Tarragona dos.

Antiguamente, esta zona era conocida

como la perla de El Llobregat.

Los ecologistas de Prou Sal!, Basta de Sal,

nos quieren mostrar la huella de la mina.

¿Han influido mucho las minas en la vida de Sallent?

Muchísimo.

Sallent sería otra cosa sin minas.

Desde hace más de 100 años existen en Sallent minas de potasa.

Y desde vuestro punto de vista,

¿las minas han traído ventajas, inconvenientes?

Es evidente que han traído ventajas sobre todo en puestos de trabajo.

Pero también trajo inconvenientes.

Por ejemplo, un fantasmagórico barrio

que sufrió las consecuencias de crecer sobre la mina.

Aquí vivían 500 vecinos.

Pues pasó

que en la explotación

se originó un pozo, el llamado

pozo Enrique, que es un agujero que está aquí debajo.

Entonces, este pozo,

en lugar de taparlo con material,

pues hicieron una chapuza

con agua.

Y es un pozo que no se ha podido... no se ha cerrado.

Y ha ido creando subsidencias

y cada vez creando hundimientos en este barrio,

hasta el punto de tener que abandonarse.

Y las 500 familias tuvieron que marchar.

¿Quién ha pagado

este gasto? Lo hemos pagado entre todos.

¿A través de qué? A través de nuestros impuestos.

Es decir, una parte la ha sufragado el Estado

y la otra la Comunidad.

Pero han sido 100 millones de euros pagados entre todos.

Este disparate creado

por la empresa.

¿Ustedes están en contra de la mina?

En contra no. Estamos en contra de esta forma de trabajar.

Y precisamente, contra lo que dice la empresa,

si trabajaran bien, sería un trabajo que duraría.

Sería lo que llamamos sostenible.

Los ecologistas nos cuentan otra de las cicatrices de la minería.

Agua potable.

Esta fuente es un reflejo de lo que pasó en el pueblo.

Antes se cogía el agua de pozos

que había. Esos pozos quedaron salinizados.

Se tuvo que coger el agua del río.

Pero hubo un día que también el río se salinizó.

Ya el agua no era buena. Lo que se tiene que hacer ahora

es coger el agua del río, pero mucho más arriba.

Más arriba, donde el agua

ya es buena y no está salinizada.

Todo esto se ha pagado con dinero público.

Y nadie, ninguna empresa, ha asumido responsabilidades.

Llegamos a un punto donde la montaña de sal escupe sus aguas.

Está muy salada, ¿no? -Está muy salada.

que se desperdicia? -Bueno, lo que hace esta sal

es salinizar... Salinizar el río.

Aquí vemos un ejemplo más en este contenedor

de un agua salada que va directamente al río

y que una empresa ganó el último año

76 millones de euros limpios,

pues utiliza una chapuza como esta para

intentar recoger el agua salada que, la verdad,

como es tan chapucera, no lo consigue

y el agua salada va directamente hacia el río.

¿Y esta agua que va a parar a Llobregat tiene

otros efectos mayores? -Sí, por supuesto,

hablamos del segundo río más importante de Cataluña

que abastece Barcelona y todo su área metropolitana.

Esto son más de cuatro millones de habitantes y, con esta sal,

lo que implica es que sea muy difícil potabilizar

esta agua, muy difícil y muy caro

y lo acabamos pagando entre todos. ¿Ha habido inversiones

muy importantes para evitar que esta agua salinizada

afecte al área metropolitana?

-La Generalitat se ha gastado más de 100 millones de euros

de nuestros impuestos para construir plantas desaladoras

para desalar, no el mar, sino un río.

¿Tiene justificación esta montaña aquí?

-Bueno, tiene justificación en el capitalismo salvaje

donde una empresa se lleva todos los beneficios

y las pérdidas las paga la administración, es decir,

nosotros, nuestros impuestos. La culpa no la tiene solo

las empresas que han estado aquí, sino también la administración

que lo ha permitido y lo ha tolerado.

Vamos a la Generalitat, la administración responsable

tanto de autorizar la explotación minera de Sallent,

como de la calidad del agua del río Llobregat.

Nos recibe el secretario de Medio Ambiente y Sostenibilidad.

La Generalitat acaba de anunciar que en 2017

la montaña de vertidos de sal tiene que acabarse, no puede...

-No puede crecer. No puede crecer más.

-Acabarse no se acabará, desgraciadamente.

Pero hay una sentencia de 2013 del Tribunal Superior

que ya dice que tendría que haber pasado esto,

¿por qué se ha tardado tanto en tomar esta decisión?

-La sentencia no ha sido firme

hasta hace unos pocos meses.

¿Eh? La Unión Europea, en la advertencia

que acaba de hacer a la Administración

española y catalana sobre este caso,

insinúa la complicidad entre la Generalitat y la empresa.

La Administración catalana no ha obligado a la empresa

a tomar las medidas correctoras necesarias.

-Este es el argumento

que se ha recibido de la Unión Europea,

y nuestro punto de vista es que hemos trabajado

en el sentido de preservar la calidad ambiental.

Porque el abogado Sebastià Estradé, que ha hecho varias demandas

que está ganando, se queja de la permisividad

de la Administración catalana con la empresa Iberpotash.

-Bueno, esta es su opinión yo ya digo que debo defender...

¿No han sido permisivos? -A mi juicio no.

A 200 km de Sallent esta Flix.

Por su buena comunicación ferroviaria,

esta población fue escogida a finales del siglo XIX

por una empresa alemana para instalar

la primera industria química en España.

El Ebro, entonces navegable,

permitía transportar el carbón y el ignito de las minas cercanas,

producir electricidad y también verter en él

los restos industriales.

Durante décadas, ninguna norma prohibió verter en los ríos,

pero con las nuevas leyes ambientales,

la audiencia de Tarragona declaró a la empresa Escros

responsable civil subsidiaria del saneamiento de

las riberas y fangos del río Ebro.

Ercros no nos ha concedido ninguna entrevista a cámara,

pero por escrito ha insistido en que la justicia

solo la considera responsable

por los vertidos realizados entre 1988 y 93,

cuando incumplió la Nueva Normativa de Depuración

de Vertidos Industriales en España.

Legal e ilegal, la contaminación vertida

por Ercros en el Ebro es enorme,

tanto que el Gobierno español pidió ayuda a la Unión Europea

para acometer la limpieza del fondo del río.

De los trabajos se encarga la empresa pública Acuamed,

del Ministerio de Agricultura y Medio Ambiente.

Con tantos años vertiendo, ¿qué es lo que encontramos aquí?

-Nosotros vamos a descontaminar lodos contaminados

por radionucleidos, lodos contaminamos

por organoclorados y lodos contaminados

por metales pesados, principalmente mercurio.

¿Son restos realmente peligrosos?

-Vamos a ver, de toda la producción,

o sea, de todas las toneladas que nosotros vamos a sacar,

eh, de todo ese residuo, el proyecto estima

que únicamente entre un 15 y un 20%

es residuo peligroso.

¿Y eso cómo se financia? ¿Cómo se paga esta limpieza

de la contaminación del río Ebro?

-Bueno, el proyecto está financiado en un 70% por la Unión Europea

y el 30% por el Ministerio de Agricultura,

Alimentación y Medio Ambiente.

Los lodos del río se separan,

se analizan y se depositan en un almacén donde se tratan.

Los restos con mercurio se aíslan en cápsulas

de microcemento y, los que tienen alguna radiactividad,

se mandan a un vertedero especial.

El resto de lodos, ya descontaminados,

van a este vertedero que se clausurará una vez

acabe la limpieza del Ebro.

-Los vertederos, generalmente, tienen una vida útil

de 20, 30 años, este vertedero únicamente

está ejecutado para la fase de lo que dure nuestra obra,

o sea, dos, dos años y medio. Se acopiarán todos los lodos aquí

y se clausurará el vertedero finalmente.

De la contaminación del Ebro también hablamos

con el representante del Gobierno catalán.

El caso de Flix, Ercros, eh... También contaminando el río Ebro,

también es una situación parecida a esta

donde la Administración tiene que poner dinero

para apaliar los efectos de... De una actividad....

Ah... Puramente empresarial.

-Es cierto lo que usted dice, pero también es cierto

lo que ahora yo le diré, es decir,

la gran masa que hay en aquella zona

se hizo cuando se podía... Se podía hacer.

¿Que el sentido común decía que fuera una barbaridad?

No se lo negaré a usted, ¿no? No se lo negaré a usted,

sobre todo mirándolo a ojos ahora, ¿no?

Como lo vemos ahora, ¿no? Pero en la práctica,

desde el punto de vista del ciudadano,

hay unas empresas, las que sean, que contaminan

y una administración que tiene que hacerse cargo

de lo que han provocado.

-Eh, sí, sí, sí, podríamos decir que en parte...

En parte sí. ¿Y esto no sería negligencia

de la Administración, haber permitido que ocurriera?

-Si las empresas que contaminan, contaminan por encima

de lo que están autorizadas, sí, si no, no.

Marta Pujadas ha investigado esta contaminación del Ebro,

en su tesis doctoral para el Instituto de Ciencia

y Tecnología Ambientales, ha calculado la inversión pública

para descontaminar los vertidos de Ercros.

¿Cuánto calcula que habrá costado descontaminar esta parte del Ebro?

-Estamos hablando de un proyecto de 167 millones de euros.

Ahora, si consideramos también otras obras complementarias

que se han tenido que realizar, podríamos llegar a hablar

de una cifra de unos 224 millones de euros aproximadamente.

¿Y qué parte pone la empresa que ha contaminado el río?

-Actualmente, la empresa solo tiene la obligación

de poner alrededor de unos mueve millones de euros

para lo que es la descontaminación el embalse.

¿Y la Administración no tiene fuerza para exigir a la empresa

que ha contaminado que se haga cargo de la restauración?

-Existe una cierta permisividad por parte de esta Administración

hacia la empresa que, aun sabiendo que estaba contraviniendo

algunas de los requisitos legales,

especialmente en el caso de vertidos;

nunca se le ha reclamado realmente a la empresa

que pusiera medidas para evitarlo.

¿Es posible de cumplir esta normativa europea,

este concepto de que quien contamina, paga?

-Ah, es posible cumplirlo, pero es difícil,

tal como tenemos montado actualmente el sistema.

Porque la importancia que todavía tienen

las empresas, en este caso, las empresas químicas,

la fuerza que tienen de condicionar

nuestro sistema económico, hace que este principio

que les obliga a cambiar muchos de sus parámetros

de funcionamiento, pues no sea lo efectivo que tendría que ser.

En Flix las cosas están cambiando, una reserva natural contribuye

a elevar la estima por el medio ambiente

que la influencia de la industria química

había casi anulado.

La reserva natural ha reintroducido el interés por el medio ambiente

que Flix tanto necesitaba.

Aquí los escolares conocen la naturaleza de cerca

y aprenden a conservarla.

(Griterío) ¿Cómo se explica que

una zona industrial y agrícola como en la que estamos

se haya conservado esta zona todavía virgen?

-Debido al cambio socioeconómico que representó el establecimiento

de la industria química en Flix, esto cambió.

La gente se dedica a la industria, abandona el campo

y, a diferencia de lo que sucede en la mayor parte

de espacios naturales de nuestro país,

la presión humana sobre esta zona disminuye

y el río recupera lo que era suyo.

Por lo tanto, estamos en una zona con una diversidad

y con una extensión de humedad que sería la que deberían tener

las orillas del Ebro en su tramo final.

En Flix, mientras la empresa química vertía

los deshechos industriales al Ebro,

la corriente los arrastraba río abajo hasta el mar.

-En aquellos momentos, las grandes avenidas

y el flujo constante de agua lo que hacía es que

buena parte de esos productos

se fuesen río abajo, ¿no? A partir de un determinado momento,

se construye el embalse de Flix,

que está a poco más de 500 metros aguas abajo de este complejo

y que está destinado a producir electricidad

precisamente para él, ¿no?

Pero eso ya hace un efecto de retención.

Si esa contaminación está quieta aquí,

¿no afecta al resto del río?

-No estamos hablando, porque a veces la gente

tiene la percepción de que, cuando se habla de contaminación

es de productos que se disuelven en el agua, ¿no?

Aquí estamos hablando de productos que son metales pesados,

organoclorados, productos que no son solubles;

y que se acumulan en el particulado,

con los sedimentos que hay en la zona.

¿Se ha notado ya el efecto de esta descontaminación?

-Bueno, de hecho, se puede ver y se visualiza muy bien cómo,

desde que se construye el recinto que aísla

completamente la zona donde están los residuos vertidos

y donde están depositados.

Y, desde que no hay contacto entre esas dos masas de agua,

ya se han visto que todos los niveles de contaminantes

aguas abajo han disminuido.

(Pitadas y vocerío) Hoy en Flix, Ercros tiene

un peso laboral menor.

La fábrica que daba vida a la población llegó

a tener 1500 trabajadores,

tras la drástica reducción de plantilla del año pasado,

emplea solo a un centenar de personas.

Ahora, los vecinos de Flix vuelven su mirada hacia el Ebro.

¿Flix ha vivido de espaldas al río?

-El hecho de que en las últimas décadas

se hubiese vivido más de espaldas al río

tiene que ver con el fin de la navegación fluvial

por la construcción de los grandes embalses

que cierran esa autopista de comunicación

que era el Ebro hasta entonces. Con la apertura de la reserva

natural, ¿la visión de la gente de Flix sobre el río

y su entorno y su medio ambiente cambió?

-Eh, yo creo que contribuimos un poco a eso, ¿no?

Es decir, la zona era marginal, ¿no?

Y, de hecho, teníamos muy poca autoestima

respecto a lo que era el río y, realmente, el hecho

de que ahí se ha desarrollado una actividad de conservación

con una actividad económica a su alrededor importante,

la gente, evidentemente, ha cambiado esa visión

y ahora ya lo ven también como un potencial.

Los casos de Flix y Sallent son ejemplos de algunos

destrozos ambientales privados

que acaba restituyendo la Administración Pública.

Al principio fundacional de la Unión Europea

de "quien contamina, paga" le queda todavía

mucho camino por recorrer.

El caso de estas dos empresas que se lavan las manos

tras afectar al medio ambiente no es único.

En el 98, una multinacional sueca vertió lodos tóxicos

en Aznalcóllar y fue la Administración la encargada

de descontaminar. A día de hoy, muchos se preguntan

por qué deberán ser los consumidores de gas

quienes compensen a la empresa explotadora

de la plataforma de almacenamiento de gas Castor

por la suspensión de sus trabajos.

Por nuestra parte, no suspenderemos ningún trabajo.

En la semana próxima os acercamos otro "Escarabajo verde".

Recordad, estamos en Facebook y en Twitter, @marioescarabajo.

Que tenemos una web en rtve.es y que también podéis ver

nuestras fotos en Instagram. Nos vemos aquí, en La 2,

en siete días. No faltéis, que os echaremos de menos.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
el escarabajo verde - contamina tú que ya pagamos nosotros el escarabajo verde

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
el escarabajo verde - contamina tú que ya pagamos nosotros documental gratis

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
el escarabajo verde - contamina tú que ya pagamos nosotros documental

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
el escarabajo verde - contamina tú que ya pagamos nosotros documental integro.

# data[].attributes.attachment_link.title
El escarabajo verde - Contamina tú que ya pagamos nosotros, El escarabajo verde - RTVE.es A la Carta

# data[].attributes.attachment_link.description
Transcripción completa Esta planta depuradora, donde estamos, potabiliza el agua de parte de los 4 millones de habitantes de Barcelona. Hoy os hablaremos de ríos contaminados. Habéis acertado, empieza "El escarabajo verde". La Administración se gastó más de 100 millones en desalinizar el agua del río Llobregat, que se contamina por unas minas de potasa curso arriba.

# data[].attributes.attachment_link.title
Agua potable: la desigualdad más peligrosa

# data[].attributes.attachment_link.description
En este capítulo del ciclo "El otro me importa", el economista argentino Bernardo Kliksberg nos habla acerca de las dificultades que enfrentan y de la vulnerabilidad a la que se exponen quienes no tienen acceso al agua potable.

# data[].attributes.body
Wikipèdia

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La circulació de l'aigua al voltant, sobre i a través de la Terra rep el nom de cicle de l'aigua, un procés clau de la hidrosfera

La hidrosfera (del grec υδρός hydros: aigua i σφαιρα sphaira: esfera) descriu dintre de les Ciències de la Terra el sistema material constituït per l'aigua que es troba a la Terra. Tot i que la hidrosfera de la Terra ha existit durant uns 4 bilions d'anys, continua canviant en forma. Això és degut a l' expansió oceànica i a la deriva continental, que reorganitzen la terra i els oceans.

La hidrosfera inclou els oceans, mars, rius, llacs, aigua subterrània, el gel i la neu. La Terra és l'únic planeta al nostre Sistema Solar en el qual està present de manera continuada l'aigua líquida, que cobreix aproximadament dues terceres parts de la superfície terrestre, el que representa el 97% del total d'aigua del planeta. L'aigua dolça representa el 3% del total i d'aquesta quantitat aproximadament un 98% està congelada, d'aquí que tinguem accés únicament a un 0,01%, aproximadament, de tota l'aigua del planeta. L'aigua migra d'uns dipòsits a uns altres per processos de canvi d'estat i de transport que en conjunt configuren el cicle hidrològic o cicle de l'aigua.

Aquest cicle és un cicle biogeoquímic en què hi ha una intervenció mínima de reaccions químiques, i l'aigua solament es trasllada d'uns llocs a uns altres o canvia d' estat físic. El cicle de l'aigua emet una gran quantitat d'energia, la qual procedeix de la que aporta la insolació. L' evaporació és deguda a l'escalfament solar i és animada per la circulació atmosfèrica, que renova les masses d'aire i que és al seu torn deguda a diferències de temperatura, igualment dependents de la insolació. Els canvis d'estat de l'aigua requereixen o dissipen molta energia, per l'elevat valor que prenen el calor latent de fusió i la calor latent de vaporització. Així, aquests canvis d'estat contribueixen a l'escalfament o refredament de les masses d'aire, i al transport net de calor des de les latituds tropicals o temperades fins a les fredes i polars, gràcies al qual és més suau, en conjunt, el clima.

La presència de l'aigua en la superfície terrestre és el resultat de la desgasificació del mantell terrestre, que està compost per roques que contenen en dissolució sòlida certa quantitat de substàncies volàtils, de les que l'aigua és la més important. L'aigua del mantell s'escapa a través de processos volcànics i hidrotermals. El mantell recupera gràcies a la subducció una part de l'aigua que perd a través del vulcanisme.

La massa total de la hidrosfera de la Terra és d'unes 1,4 × 10 ¹⁸ tones, que és al voltant del 0,023% de la massa total de la Terra. En qualsevol moment, al voltant de 2 × 10 ¹³ tones d'aquesta aigua es troba en forma de vapor d'aigua a l' atmosfera terrestre (a efectes pràctics, 1 metre cúbic d'aigua pesa una tona). Aproximadament, el 71% de la superfície de la Terra, una àrea d'uns 361 milions de kilòmetres quadrats, està cobert per l' oceà. La salinitat mitjana dels oceans de la Terra és d'uns 35 grams de sal per kilogram d'aigua de mar (3,5%).

Aigua del planeta

L'aigua que conforma la hidrosfera es reparteix entre diversos dipòsits naturals que en ordre de major a menor volum són:

Els oceans, que cobreixen dos terços de la superfície terrestre amb una profunditat típica de 3.000 a 5.000 metres.

Les glaceres que cobreixen part de la superfície continental. Sobretot els dos casquets glacials de Groenlàndia i l'Antàrtida, però també glaceres de muntanya i volcà, de menor extensió i gruix, en totes les latituds.

L'aigua subterrània, que es troba embeguda en roques poroses de manera més o menys universal.

Les banquises, capes de gel marí flotant d'entre 1 i 20 metres de gruix.

Llacs i rius, aigua circulant.

En l'atmosfera en forma de vapor d'aigua i núvols.

En la biosfera, formant part de plantes, animals i éssers humans.

Tota l'aigua del planeta es pot classificar en aigües oceàniques (l'aigua present als oceans) i aigües continentals, on trobem tots els altres dipòsits d'aigua. El contingut total d'aigua del planeta s'estima en 1.400 trilions de litres, aproximadament 1,4 × 10 ²¹ kg. La major part, un 97,23%, l'emmagatzemen els oceans; els casquets polars un 2,15%; i els aqüífers, la veritable reserva per a l'home, un 0,61%. Els llacs contenen el 0,009%, mentre que la xifra disminueix als mars interiors a un 0,008%. La humitat del sòl acumula el 0,005%, l'atmosfera el 0,001% i els rius tan sols un 0,0001% del total. Aquesta quantitat ha estat circulant sempre per la Terra, originant i conservant la vida en ella. Disposem actualment de la mateixa quantitat de la qual disposaven els dinosaures fa 65 milions d'anys.

Els oceans són grans masses d'aigua salada que, completament, cobreixen prop del 71% de la superfície de la Terra (una àrea de 361 milions de quilòmetres quadrats). Són, com ja s'ha vist, el principal component de la hidrosfera. Es classifiquen en tres grans oceans: Atlàntic, Índic i Pacífic; i dos menors, l' Àrtic i l' Antàrtic, delimitats parcialment per la forma dels continents i arxipèlags. La profunditat dels oceans és variable depenent de les zones del relleu oceànic, però resulta escassa en comparació amb la seva superfície. S'estima que la profunditat mitjana és d'aproximadament 3900 metres. La part més profunda es troba en la fossa de les Mariannes, arribant als 11033 metres de profunditat. En els oceans hi ha una capa superficial d'aigua temperada (12 a 30 °C), que arriba fins a una profunditat variable segons les zones, entre unes desenes de metre fins als 100 m. Per sota d'aquesta capa l'aigua té temperatures al voltant dels 3 °C.

Una glacera és una gran massa de gel que s'origina en la superfície terrestre per acumulació, compactació i recristal·lització de la neu. La seva existència és possible quan la precipitació anual de neus supera l'evaporada a l'estiu, per la qual cosa, la majoria es troben en zones properes als pols, encara que també existeixen en zones muntanyoses. Un 10% de la Terra està cobert de glaceres i més del 75% de l' aigua dolça de món es troba acumulada en elles.

La banquisa és una capa de glaç flotant que es forma a les regions oceàniques polars. Té un gruix aproximat d'un metre, quan es renova cada any, i de 4-5 metres, quan és persistent, com s'esdevé a la regió àrtica més propera al pol. Excepcionalment pot arribar a gruixos de 20 m. Molt sovint està constituïda per blocs de gel fracturats que s'han tornat a soldar.

Aigües subterrànies

L' aigua subterrània representa una fracció important de la massa d'aigua present als continents. Aquesta es troba als aqüífers sota la superfície de la terra. El volum d'aigua subterrània és molt més important que la massa d'aigua retinguda als llacs o circulant, i encara que menor al de les majors glaceres, les masses més extenses poden assolir milions de km². L'aigua del subsol és un recurs important, però de difícil gestió, per la seva sensibilitat a la contaminació i a la sobreexplotació. Aquesta aigua pot trobar-se ocupant els intersticis (porus i escletxes) del sòl, del substrat rocós o del sediment sense consolidar, els quals la contenen com una esponja. Les roques solubles com les calcàries i els guixos, són susceptibles de sofrir el procés anomenat carstificació, en el que l'aigua excava avencs, cavernes i altres vies de circulació.

Un llac és una acumulació d'aigua, situada en una depressió a terra ferma. Acostumen a ésser alimentats per rius o glaceres, que reben el nom d'immissaris, i desguassen mitjançant uns altres rius, anomenats emissaris. L'origen dels llacs és divers i complex, en general, pot ser degut a fenòmens glacials, tectònics, endorreics, càrstics, erosius o volcànics. Un riu és un corrent natural d'aigua que flueix amb continuïtat. Posseeix un cabal determinat i desemboca en el mar, en un llac o en un altre riu, en aquest cas es denomina afluent.

Aigua en l'atmosfera

L'aigua, en forma de vapor, es troba en l'aire que és el gas constituent de l' atmosfera. Ho fa en proporcions variables depenent de l'alçada. Gairebé la totalitat d'aquest vapor d'aigua es troba als núvols.

Composició

Als oceans s'han trobat almenys 77 elements, essent els més importants el sodi i el clor, que juntament amb el magnesi i el brom, són dels pocs que s'exploten comercialment a partir de l'aigua de mar. Les aigües es poden classificar també en funció de la quantitat de sòlids dissolts. La salinitat és una mesura del contingut de sòlids dissolts en una determinada quantitat d'aigua, que normalment és expressada en g de sòlid per kg (o litre) d'aigua, ppt o ‰. Normalment, és definida com la massa en grams dels sòlids que conté un kg d'aigua després que tot el carbonat hagi estat convertit en òxid, el bromur i iodur reemplaçat per clorur, tota la matèria orgànica hagi estat oxidada, i el residu assecat a 480 °C fins a pes constant. El percentatge mitjà que existeix als oceans és de 10,9% (35 grams per cada litre d'aigua). La salinitat, però, varia segons la intensitat de l' evaporació o l'aportació d' aigua dolça dels rius en relació a la quantitat d'aigua. Aquest procés d'evaporació és més intens en les zones tropicals, i menor en les zones polars. Les aigües superficials són més salades perquè l'evaporació fa que la concentració de sal augmenti. El contingut salí de molts llacs, rius i rierols és tan petit, que a aquestes aigües se les denomini aigua dolça. El contingut de sal en aigua potable és, per definició, menor a 0,05%. Si no, l'aigua és assenyalada com salobre, o definida com a salina si conté de 3 a 5% de sal en volum. Per sobre de 5% se la considera salmorra. L'oceà és naturalment salí amb aproximadament 3,5% de sal (veure aigua de mar). Alguns llacs o mars són més salins. El Mar Mort, per exemple, té un contingut superficial del voltant del 15%.

Composició de l'aigua de mar

El contingut d'aigua en l' atmosfera de vegades és indicat com humitat relativa, RH, que és una relació entre la quantitat de vapor d'aigua real que conté l'atmosfera i el valor màxim (equilibri) d'aigua que pot contenir l'atmosfera ( saturació), en les mateixes condicions.

on

és la pressió parcial de vapor d'aigua en la barreja d'aire;

és la pressió de saturació d'aigua a la temperatura de la barreja d'aire.; i

és la humitat relativa de la barreja d'aire.

L' aigua és una substància amfipròtica i és sotmesa a autoprotòlisi per formar els ions oxoni (H₃O⁺) i hidròxid (OH⁻)

Kw = [H⁺][OH⁻]=10⁻¹⁴

on K w és la constant d'ionització de l'aigua, que pren aquest valor a 25 °C

El pH (potencial d'hidrogen) és una mesura de l' acidesa o alcalinitat d'una dissolució i indica la concentració d'ions oxoni presents.

El pH típicament va de 0 a 14 en dissolució aquosa, sent àcides les dissolucions amb pH menors a 7 i alcalines les que tenen pH majors a 7. L'aigua neutra, on les concentracions dels ions oxoni i hidròxid són iguals a 10 −7 molL −1, té un pH de 7 a 25 °C. L' aigua oceànica és lleugerament alcalina: el valor del seu pH està entre 7,5 i 8,4 i varia en funció de la temperatura: si aquesta augmenta, el pH disminueix i tendeix a l'acidesa. També pot variar en funció de la salinitat, de la pressió o profundita i de l'activitat vital dels organismes marins.

Vegeu també

Referències

# data[].attributes.attachment_link.title
Hidrosfera - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
La hidrosfera (del grec υδρός hydros: aigua i σφαιρα sphaira: esfera) descriu dintre de les Ciències de la Terra el sistema material constituït per l'aigua que es troba a la Terra. Tot i que la hidrosfera de la Terra ha existit durant uns 4 bilions d'anys, continua canviant en forma.

# data[].attributes.body
Wikipèdia

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Aigua

Substància química

compost químic, dihydrogen chalcogenide (en) i òxid

Estructura química

Fórmula química

H₂O

SMILES canònic

Identificador InChI

Model 3D

Propietat

Densitat

0,983854 g/cm³ (a -30 °C, líquid)
0,993547 g/cm³ (a -20 °C, líquid)
0,998117 g/cm³ (a -10 °C, líquid)
0,9998395 g/cm³ (a 0 °C, líquid)
0,999972 g/cm³ (a 4 °C, líquid)
0,99996 g/cm³ (a 5 °C, líquid)
0,9997026 g/cm³ (a 10 °C, líquid)
0,9991026 g/cm³ (a 15 °C, líquid)
0,9982071 g/cm³ (a 20 °C, líquid)
0,9977735 g/cm³ (a 22 °C, líquid)
0,9970479 g/cm³ (a 25 °C, líquid)
0,9956502 g/cm³ (a 30 °C, líquid)
0,99403 g/cm³ (a 35 °C, líquid)
0,99221 g/cm³ (a 40 °C, líquid)
0,99022 g/cm³ (a 45 °C, líquid)
0,98804 g/cm³ (a 50 °C, líquid)
0,9857 g/cm³ (a 55 °C, líquid)
0,98321 g/cm³ (a 60 °C, líquid)
0,98056 g/cm³ (a 65 °C, líquid)
0,97778 g/cm³ (a 70 °C, líquid)
0,97486 g/cm³ (a 75 °C, líquid)
0,9718 g/cm³ (a 80 °C, líquid)
0,96862 g/cm³ (a 85 °C, líquid)
0,96531 g/cm³ (a 90 °C, líquid)
0,96189 g/cm³ (a 95 °C, líquid)
0,95835 g/cm³ (a 100 °C, líquid)

Velocitat del so

1.497 m/s (25 °C, líquid)
473 m/s (100 °C, gas)
4.000 m/s (, sòlid)

Viscositat dinàmica

1,7911 mPa·s (a 0,01 °C, 1 atm, líquid)
1,0016 mPa·s (a 20 °C, 1 atm, líquid)
0,89002 mPa·s (a 25 °C, 1 atm, líquid)

Índex de refracció

1,3945 (a 0 °C, 226,5 nm)
1,33432 (a 0 °C, 589 nm)
1,32612 (a 0 °C, 1.013,98 nm)
1,39336 (a 20 °C, 226,5 nm)
1,33298 (a 20 °C, 589 nm)
1,32524 (a 20 °C, 1.013,98 nm)

Entalpia de vaporització

40,656 kJ/mol i 9,717 Kilocalorie per mole (en)

Perill

Dosi letal mediana

90 g/kg ( rata, via oral)

Altres

duresa de l'aigua, salinitat, viscositat, inodor, sense sabor, capacitat tèrmica, amfòter, terbolesa, color, humitat i duresa

L' aigua és un compost químic transparent, inodor, insípid, químicament format per hidrogen i oxigen, de fórmula química H ₂O, els quals noms sistemàtics són òxid de dihidrogen i oxidà. És el constituent majoritari de la pluja, els mars, els llacs, els rius... L'aigua té una elevada capacitat per a dissoldre substàncies i rarament es troba com a substància pura sinó essent part d'alguna mescla. A la natura tota l'aigua es troba barrejada amb altres substàncies (sals minerals, gasos, partícules en suspensió,...). L'aigua pura es pot obtenir en el laboratori mitjançant processos de purificació, com ara la destil·lació.

L'aigua és una substància amb una estructura química peculiar. A la molècula d'aigua l'àtom d'oxigen està unit a cadascun dels dos àtoms d'hidrogen mitjançant un enllaç covalent simple. La disposició a l'espai dels dos àtoms d'hidrogen respecte de l'àtom central d'oxigen permet la formació d'enllaços intermoleculars entre àtoms d'O i d'H de molècules diferents ( enllaços d'hidrogen). Això afecta les propietats físiques de l'aigua, sobretot les temperatures de fusió i ebullició, que són relativament altes comparades amb substàncies químiques de pes molecular similar com per exemple el metà, l' amoníac, l' età, la seva capacitat de dissoldre substàncies polars, i la corba densitat temperatura alterada (per això el gel flota sobre l'aigua líquida).

Com totes les substàncies, l'aigua pot canviar d'estat. Comunament hom diu aigua per a referir-se a l'aigua en estat líquid, gel o glaç per a l'aigua en estat sòlid, i vapor per a l'aigua en estat gasós. La temperatura de fusió de l'aigua, a una pressió de 1013 hPa, és de 0 °C, i la d' ebullició de 100 °C (a la mateixa pressió)

A temperatura ambient l'aigua pura és líquida, inodora, insípida i incolora, tot i que adquireix una lleu tonalitat blava en grans volums, a causa de la refracció de la llum en travessar-la, ja que absorbeix amb major facilitat les longituds d'ona llarga (vermell, taronja i groc) que les longituds d'ona curta (blau, violeta), desviant lleugerament aquestes últimes, fet que provoca que en grans quantitats d'aigua aquestes ones curtes es facin apreciables. És l'únic compost que pot estar en els tres estats (sòlid, líquid i gas) a les temperatures que es donen en la Terra. Es troba en forma líquida als mars, rius, llacs i oceans; en forma sòlida, neu o gel, als casquets polars, en els cims de les muntanyes i als llocs de la Terra on la temperatura és inferior a zero graus Celsius; i en forma de gas es troba formant part de l'atmosfera terrestre com vapor d'aigua. És el compost amb la calor latent de vaporització més alt, 540 cal/g (2,26 kJ/g) i amb la calor específica més alta després del liti, 1 cal·g⁻¹·K⁻¹ (4,18 kJ·kg⁻¹·K⁻¹). Es considera fonamental per a l'existència de la vida. No es coneix cap forma de vida que tingui lloc en la seva absència completa.

Hom creu que gran part de l'aigua que es troba a l' Univers és un subproducte de la formació d' estrelles mitjançant el següent procés: quan neixen les estrelles, el seu naixement està acompanyat per un fort vent cap a l'exterior de materials gasosos i pols interestel·lar. Quan aquest flux de materials impacta els gasos que envolten l'estrella, les ones de xoc que es creen comprimeixen i escalfen aquests gasos i, com a conseqüència, es forma aigua. Això explicaria la presència d'aquest element als núvols interestel·lars de la nostra galàxia, la Via Làctia, i, presumiblement, de totes les altres, ja que els components que la formen (l' hidrogen i l' oxigen) es troben entre els elements més abundants de l' Univers.

Pel que fa a l'aigua líquida, aquesta és present a la Terra (71% de la seva superfície) i a la Lluna.

L'existència d'aigua líquida i, en menor mesura, de les seues formes sòlides i gasoses a la Terra són de vital per al manteniment de la vida al nostre planeta i això és possible perquè es troba a la zona habitable del sistema solar. Si estigués una mica més a prop o més lluny del Sol (al voltant d'un 5%, equivalent a 8.000.000 de km), les condicions que permeten l'existència simultània dels tres estats de la matèria en relació a l'aigua serien molt menys probables.

La gravetat del nostre planeta permet l'existència de l' atmosfera terrestre. En ella trobem gasos com el vapor d'aigua i el diòxid de carboni, els quals causen un efecte d'hivernacle que ajuda a mantenir, d'una manera relativament constant, la temperatura de la superfície de la Terra. Si el nostre planeta fos més petit o tingués menor massa, tindria una atmosfera menor i temperatures més extremes que impossibilitarien l'acumulació d'aigua (llevat dels casquets polars com passa al planeta Mart).

L'estat de l'aigua també depèn de la gravetat d'un planeta: si un planeta és prou massiu, l'aigua hi pot ser sòlida, fins i tot a altes temperatures, a causa de la gran pressió provocada per la gravetat.

Un 71% de la superfície de la Terra està dominada pels oceans un total de 97,2% d'aigua. El 0,008% són llacs; el 0,62% són aqüífers; el 2,15% són els dos pols de la terra; el 0,0001% són rius; el 0,001% pertanya a l'atmosfera; el 0,005% és la humitat del terra acumulada; el 0,008% mars interiors.

L' hidrogen és un element fàcilment oxidable i s'uneix amb l'oxigen. Quan l' oxigen i l'hidrogen es combinen en proporcions adequades (un àtom d'oxigen per cada dos d'hidrogen) poden formar la molècula d'aigua. Un cop que tots dos elements van estar prou presents a la Terra, hi ha una certa evidència que dóna suport a aquesta teoria de l'origen de l'aigua a la Terra. És sabut que les roques del mantell terrestre contenen aigua en una bona proporció i en la superfície del nostre planeta, les emissions volcàniques contenen una gran quantitat de vapor d'aigua. Alguns científics afirmen que aquesta addició d'aigua a l' atmosfera terrestre pot encara arribar a ésser més gran, en la mesura que els volcans lliurin més vapor d'aigua en l'aire.

Com ha ocorregut en moltes ocasions al llarg de la història de la ciència, l'origen vertader de l'aigua en la Terra probablement té a veure amb ambdues idees. Com que els processos ja referits no s'exclouen mútuament, tots dos poden ser responsables de l'aigua que existeix actualment a la Terra.

La Terra fou un lloc extremadament calent, de manera que la seva atmosfera va poder contenir una quantitat més gran de vapor d'aigua. Però eventualment el nostre planeta va anar refredant-se i el vapor començà a condensar-se. Fou així com la Terra experimentà la tempesta més intensa de la seva història. Des de llavors, l'aigua que posseeix el nostre planeta ha estat la mateixa, i s'ha ciclat de la terra a l'aire i a l'inrevés una vegada i una altra durant més de 3.000 milions d'anys.

L'aigua és fonamental per a totes les formes de vida coneguda. Els humans consumeixen aigua potable. Els recursos naturals s'han tornat escassos amb la recent població mundial i llur disposició en diverses regions habitades és la preocupació de moltes organitzacions governamentals.

L'aigua cobreix 3/4 parts (71%) de la superfície de la Terra, tot i l'àrea per la qual s'estén, la hidrosfera terrestre és comparativament bastant escassa, per donar un exemple citat per Jacques Cousteau: si se submergís una bola de billar en aigua i se'n tragués la pel·lícula d'humitat que quedaria immediatament després de ser treta, seria proporcionalment major que la de tots els oceans. Tot i ser una substància tan abundant, només suposa el 0,022% de la massa de la Terra. Es pot trobar aquesta substància en pràcticament qualsevol lloc de la biosfera i en els tres estats d'agregació de la matèria: sòlid, líquid i gas.

El 97% és aigua salada, la qual es troba principalment en els oceans i mars; només el 3% del seu volum és dolça. D'aquesta última, un 1% està en estat líquid, component els rius i llacs. El 2% restant es troba en estat sòlid en capes, camps i plataformes de gel o banquises en les latituds properes als pols. Fora de les regions polars l' aigua dolça es troba principalment en aiguamolls i, subterràniament, en aqüífers. Cap al 1970 es considerava, ja que la meitat de l' aigua dolça del planeta Terra estava contaminada.

L'aigua representa entre el 50 i el 90% de la massa dels éssers vius (aproximadament el 75% del cos humà és aigua; en el cas de les algues, el percentatge oscil·la el 90%).

A la superfície de la Terra hi ha uns 1.400.000.000 km³ d'aigua que es distribueixen de la següent forma:

1.370.000.000 km³ (97,2%) són aigua de mar.

40.000.000 km³ (2,8%) són aigua dolça.

25.000.000 km³ (1,8%) en forma de gel.

13.000.000 km³ (0,96%) com aigua subterrània.

250.000 km³ (0,02%) en llacs i rius.

13.000 km³ (0,001%) com vapor d'aigua.

A aquestes quantitats s'hi ha de sumar la que forma part de la composició del mantell terrestre, la zona terrestre que representa un 84% del volum planetari. Part d'aquesta aigua arriba a la superfície després de separar-se de les masses subterrànies de magma (aigua juvenil) o en forma de vapor, juntament amb d'altres volàtils, durant les erupcions volcàniques. Aquest procés, que anomenem desgasificació del mantell, compensa permanentment, i ho farà mentre no pari la dinàmica interna planetària, la pèrdua d'aigua per fotòlisi en l'alta atmosfera; allà, els àtoms d' hidrogen alliberats tendeixen a perdre's en l'espai exterior. El dia que el planeta no contingui ja calor suficient per a mantenir la tectònica de plaques i el vulcanisme, aquesta pèrdua progressiva acabaria per convertir la seva superfície en un desert universal.

Article principal: Cicle de l'aigua

Seqüència de la formació d'una gota d'aigua en una estalactita, en les fortificacions subterrànies de defensa prop de Belfort

El cicle de l'aigua, conegut formalment com a cicle hidrològic, intenta explicar al continu intercanvi d'aigua dins de la hidrosfera, entre l'atmosfera, l'aigua superficial i subterrània i els organismes vius. L'aigua canvia constantment la seva posició d'una a una altra part del cicle d'aigua, implicant bàsicament els següents processos físics: evaporació dels oceans i altres masses d'aigua i transpiració dels éssers vius (animals i plantes) cap a l'atmosfera, precipitació, originada per la condensació de vapor d'aigua, i que pot adaptar múltiples formes, escolament, o moviment de les aigües superficials cap als oceans.

L'energia del sol escalfa la terra, generant corrents d'aire que fan que l'aigua s'evapori, pugeu per l'aire i es condensi en altes altituds, per a després caure en forma de pluja. La major part del vapor d'aigua que es desprèn dels oceans hi torna, però el vent desplaça masses de vapor cap a la terra ferma, en la mateixa proporció en què l'aigua es precipita de nou des de la terra cap als mars (uns 45.000 km ³ anuals). Ja en terra ferma, l'evaporació de masses d'aigua i la transpiració d'éssers vius contribueix a incrementar el total de vapor d'aigua en altres 74.000 km ³ anuals. Les precipitacions sobre terra ferma-amb un valor mitjà de 119.000 km³ anuals-poden tornar a la superfície en forma de líquid-com pluja-, sòlid-neu o calamarsa-, o de gas, formant boires o boires. L'aigua condensada present en l'aire és també la causa de la formació de l' arc de Sant Martí: La refracció de la llum solar en les minúscules partícules de vapor, que actuen com múltiples i petits prismes. L'aigua d'escorrentia sol formar conques, i els cursos d'aigua més petits solen unir formant rius. El desplaçament constant de masses d'aigua sobre diferents terrenys geològics és un factor molt important en la conformació del relleu. A més, en arrossegar minerals durant el desplaçament, els rius compleixen un paper molt important en l'enriquiment del sòl. Part de les aigües d'aquests rius es desvien per al seu aprofitament agrícola. Els rius desemboquen al mar, dipositant els sediments arrossegats durant el seu curs, formant deltes. El terreny d'aquests deltes és molt fèrtil, gràcies a la riquesa dels minerals concentrats per l'acció del curs d'aigua. L'aigua pot ocupar la terra ferma amb conseqüències desastroses: Les inundacions es produeixen quan una massa d'aigua supera els seus marges habituals o quan comuniquen amb una massa gran-com el mar-de forma irregular. D'altra banda, i encara que la manca de precipitacions és un obstacle important per a la vida, és natural que periòdicament algunes regions pateixen sequeres. Quan la sequedat no és transitòria, la vegetació desapareix, alhora que s'accelera l'erosió del terreny. Aquest procés es denomina desertització.

Les primeres formes de vida a la Terra van aparèixer a l'aigua i, les masses d'aigua del planeta contenen vida: gairebé tots els peixos viuen exclusivament a l'aigua i hi ha molts tipus de mamífers aquàtics, com ara dofins i balenes, que fan de manera semblant. Quant als amfibis, aquests passen part de llurs vides a l'aigua i d'altres a terra. I pel que fa a les plantes aquàtiques com les algues, aquestes creixen a l'aigua i són la base d'alguns ecosistemes submarins. A més, el plàncton, el qual només es troba a l'aigua (sigui aquesta dolça, salabrosa o marina) és, generalment, la base de la cadena alimentària aquàtica.

La majoria dels animals aquàtics han d'obtenir oxigen de l'aigua per sobreviure i ho fan de diverses maneres: així, els peixos tenen brànquies en lloc de pulmons (tot i que n'hi ha de pulmonats que tenen dos pulmons i brànquies molt reduïdes). En canvi, els mamífers aquàtics ( dofins, balenes, llúdries i foques, entre d'altres) necessiten pujar a la superfície de manera periòdica per respirar aire. Pel que es refereix a les formes de vida més petites, aquestes són capaces d'absorbir l' oxigen a través de llurs pells.

Efectes sobre la civilització de les societats humanes

Les civilitzacions han florit al voltant dels principals rius i vies navegables. Així, Mesopotàmia, l'anomenat bressol de la civilització, es troba entre els grans rius Tigris i Eufrates, mentre que l' antic Egipte depenia totalment del riu Nil. Grans metròpolis actuals com a Rotterdam, Londres, Mont-real, París, Nova York, Buenos Aires, Xangai, Tòquio, Xicago o Hong Kong deuen el seu èxit, en part, a la seua fàcil accessibilitat a través de l'aigua i, per consegüent, a l'expansió del comerç. Indrets amb ports protegits com a Singapur han prosperat per la mateixa raó. En canvi, llocs com l' Àfrica del Nord i l' Orient Mitjà, on l'aigua és més escassa, l'accés a l'aigua potable ha estat i és un condicionant important en el desenvolupament humà.

L'aigua potable és insuficient per garantir l'abastiment de tota la població, sobretot per una mala gestió d'aquest recurs anomenat "l'or blau". La contaminació i la pressió demogràfica són els factors que fan disminuir l'aigua disponible.

L'accidentada geografia catalana ha afavorit una gran diversitat en les formes d'explotar els recursos hídrics al llarg de la història: Des de fonts locals com ara els pous, mines i deus, passant per l'abastament a partir de les rieres, i fins a l'ús de grans infraestructures artificials com són els canals (per exemple els de l'Ebre i l' Urgell).

Al segle XII la compilació dels Usatges de Barcelona va recollir la llei fins llavors no escrita que les aigües no tenien propietari sinó que eren de potestat pública. El comte-rei s'autoatorgava, doncs, la potestat de cedir i retirar l' usdefruit de les aigües catalanes; però al mateix temps els senyors feudals no ho van acceptar de bon grat i li disputaven aquest dret fent-ne ús a les seves terres. En qualsevol cas l'usdefruit se cedia mitjançant un contracte d' emfiteusi pel qual el beneficiari passava a pagar un cens anual. La majoria de casos es tractava de recs per regar hortes o per fer funcionar molins (sobretot fariners, però també paperers). La seva importància financera era tal que, per exemple, el rec comtal de Barcelona i tots llurs molins eren la principal font d'ingressos de la monarquia catalana a la ciutat.

Posteriorment durant la revolució industrial catalana al segle XIX va sorgir el model de colònia industrial a la vora dels rius, especialment colònies tèxtils. Les fàbriques utilitzaven la força de l'aigua per moure centenars de màquines filadores i teixidores a partir d'un complex mecanisme d'eixos i politges. Un dels avantatges d'aquest model era que no necessitava la màquina de vapor per funcionar i per tant s'estalviava el car consum de carbó importat.

L'estat natural de l'aigua pot ser afectat per processos naturals; per exemple: els sòls, les roques, alguns insectes i excrements d'animals. Una altra forma com es pot canviar el seu estat natural és artificialment, fonamentalment, per causes humanes; per exemple: amb substàncies que canvien el pH i la salinitat de l'aigua, produïdes per activitats mineres. La contaminació de l'aigua ocorre quan aquestes alteracions produeixen canvis en les propietats de les aigües que resulten pol·luïdes que no poden ser remeiades de forma natural pels éssers vius que hi viuen i que provoquen alteracions en aquestes poblacions residents i aquells organismes que se n'aprofiten. L'origen més freqüent de pol·lució és degut a l'acció humana sobretot en aquelles comunitats que no disposen de desguassos, sistemes de clavegueram ni depuració de l'aigua o deficients processos de recollida i emmagatzematge de desfetes; i llençar escombraries i aigües fecals als rius a tocar.

Una altra causa és l'excés de nutrients: fertilitzants vessats en aigua, especialment els compostos per fòsfor i els seus derivats, fan que originin algues en excés, impedint l'entrada de llum solar al llac, i la mort dels peixos. Substàncies tòxiques, com els metalls pesants ( plom i cadmi), generen bioacumulació. Els residus urbans (aigües negres o aigües servides), que contenen excrements, també creen pol·lució.

La política de l'aigua és la política dissenyada per assignar, distribuir i administrar els recursos hídrics i l'aigua. La disponibilitat d'aigua potable per capita ha anat disminuint a causa de diversos factors com la contaminació, la sobre-població, el reg excessiu, el mal ús i el creixent ritme de consum. Per aquesta raó, l'aigua és un recurs estratègic per al món i un important factor en molts conflictes contemporanis. Indubtablement, l'escassetat d'aigua té un impacte en la salut i la biodiversitat. A la Unió Europea, la Directiva marc de l'aigua regeix des del 2000 un projecte ambiciós de protecció de l'aigua.

Des de 1990, 1,6 mil milions de persones tenen accés a una font d'aigua potable. S'ha calculat que la proporció de gent als països desenvolupats amb accés a aigua segura ha millorat del 30% en 1970 al 71% en 1990, i del 79% en el 2000 al 84% en el 2004. Es pronostica que aquesta tendència seguirà en la mateixa adreça els anys vinents. Un dels Objectius de Desenvolupament del Mil·lenni (ODM) dels països membres de les Nacions Unides és reduir al 50% la proporció de persones sense accés sostenible a fonts d'aigua potable i s'estima que la meta serà aconseguida en el 2015. L'ONU pronostica que la despesa necessària per complir dita objectiva serà d'aproximadament 50 a 102 mil milions de dòlars.

Segons un informe de les Nacions Unides de l'any 2006, "a escala mundial existeix suficient aigua per a tots", però l'accés ha estat obstaculitzat per la corrupció i la mala administració.

En l' Informe de la Unesco sobre el Desenvolupament dels Recursos Hídrics al Món (WWDR, 2003) del seu Programa Mundial d'Avaluació dels Recursos Hídrics (WWAP) prediu que en els vint anys vinents la quantitat d'aigua disponible per a tots disminuirà al 30%; en efecte, el 40% de la població mundial té insuficient aigua potable per a la higiene bàsica. Més de 2,2 milions de persones van morir en l'any 2000 a conseqüència de malalties transmeses per l'aigua (relacionades amb el consum d'aigua contaminada) o sequeras. En el 2004 l'organització sense ànim de lucre WaterAid, va informar que cada 15 segons un nen mor a causa de malalties relacionades amb l'aigua que poden ser previngudes i que usualment es deuen a la falta d'un sistema de tractament d'aigües residuals.

Aquestes són algunes de les organitzacions que donen suport a la protecció de l'aigua: International Water Association (IWA), WaterAid, Water 1st, i American Water Resources Association. També existeixen diversos convenis internacionals relacionats amb l'aigua com: la Convenció de les Nacions Unides de Lluita contra la Desertificació (CNULD), el Conveni Internacional per prevenir la contaminació pels Bucs, la Convenció de les Nacions Unides sobre el Dret del mar, i el Conveni de Ramsar. El Dia Mundial de l'Aigua se celebra el 22 de març i el Dia Mundial de l'Oceà se celebra el 8 de juny.

L'aigua presenta un simbolisme molt complex a les diferents cultures, sovint lligat a la idea de neteja. Al cristianisme, per exemple, s'usa durant el baptisme per netejar el pecat original amb l'aigua beneïda. A l' Islam les ablucions són necessàries abans de començar a pregar i es renta el cos dels morts. Molts rius tenen caràcter sagrat, com per exemple el Nil a Egipte o el Ganges a l' Índia.

L'aigua és considerada com un element purificador en la majoria de religions. Algunes de les doctrines religioses que incorporen el ritual de rentat o ablucions són: el cristianisme, l' hinduisme, el moviment rastafari, l' islam, el sintoisme, el taoisme i el judaisme. Un dels sagraments centrals del cristianisme és el baptisme i el qual es realitza mitjançant la immersió, aspersió o afusió d'una persona en l'aigua. Aquesta pràctica també s'executa en altres religions com el judaisme on és denominada mikve i en el sikhisme on pren el nom de Amrit Sanskar. Així mateix, en moltes religions incloent el judaisme i l'islam es realitzen banys rituals de purificació als morts en l'aigua. Segons l'islam, les cinc oracions al dia (o salat) han de dur-se a terme després d'haver rentat certes parts del cos usant aigua neta o abdest; no obstant això, en cas que no hi hagués aigua neta es realitzen ablucions amb pols o sorra les quals són denominades tayammum. En el sintoísme l'aigua és emprada en gairebé tots els rituals per purificar una persona o un lloc, com és el cas del ritual misogi. L'aigua és esmentada 442 vegades en la Nova Versió Internacional de la Bíblia i 363 vegades en la Bíblia del rei Jacob: Pedro 2:3-5 estableix, " Aquests ignoren voluntàriament que en el temps antic van ser fets per la paraula de Déu els cels i també la terra, que prové de l'aigua i per l'aigua subsisteix ".

Alguns cultes empren aigua especialment preparada per a propòsits religiosos, com l' aigua beneïda d'algunes denominacions cristianes o el amrita en el sikhisme i l'hinduisme. Moltes religions també consideren que algunes fonts o masses d'aigua són sagrats o almenys afavoridors; i alguns exemples inclouen: la ciutat de Lorda d'acord amb el catolicisme, el riu Jordà (almenys simbòlicament) en algunes esglésies cristianes, el pou de Zamzam en l'islam, i el riu Ganges en l'hinduisme i altres cultes de la regió. Molts etnólegs, com Frazer, han subratllat el paper purificador de l'aigua.

Usualment es creu que l'aigua té poders espirituals. En la mitologia cèltica, Sulis és la deessa de les aigües termals; en l'hinduisme, el Ganges és personificat per una deessa, i segons els textos Vedes la deessa hindú Sárasuati representa al riu del mateix nom. L'aigua és també en el vishnuísme un dels cinc elements bàsics o mahbhta, entre els quals consten: el foc, la terra, l'espai i l'aire. Alternativament, els déus poden ser considerats patrons de fonts, rius o llacs. De fet, en la mitologia grega i romana, Peneu era el déu ric, un dels tres mil rius o de vegades inclòs entre les tres mil Oceànides. En l'islam l'aigua no és només la font de vida, però cada vida està composta d'aigua: " I que traiem de l'aigua a tot ser vivent? ".

Quant a la filosofia, podem trobar a Tales de Milet, un dels set savis grecs, que va afirmar que l'aigua era la substància última, el Arjé, del cosmos, d'on tot està conformat per l'aigua. Empèdocles, un filòsof de l'antiga Grècia, sostenia la hipòtesi que l'aigua és un dels quatre elements clàssics al costat del foc, la terra i l' aire, i era considerada la substància bàsica de l'Univers o ylem. Segons la teoria dels quatre humors, l'aigua està relacionada amb la flegma. En la filosofia tradicional xinesa l'aigua és un dels cinc elements al costat de la terra, el foc, la fusta, i el metall.

L'aigua també exerceix un paper important en la literatura com a símbol de purificació. Alguns exemples inclouen a un riu com l'eix central on es desenvolupen les principals accions, com és el cas de la novel·la " Mentre agonitzo" de William Faulkner i l'ofegament d'Ofelia en " Hamlet ".

Abril Janer, M.; Maluquer-Margalef; SCEA: L'aigua. Informació bàsica i recursos educatius. Pantogràfica Balear, 1999

Arrojo, Pedro: "El Plan hidrológico nacional: un desencuentro con la historia", a Ecología Política 20. Ed. Icaria, Barcelona, 2001

CCOO: L'aigua i la indústria a Catalunya. CONC. Secretaria de Política Sectorial i Medi Ambient. Barcelona, 1995

Equipo Huerto Alegre: El agua en Granada. Guía de aprovechamiento didáctico. Ajuntament de Granada, 1994

European Environment Agency. (2007). Climate change and water adaptation issues (EEA briefing). Copenhaguen (Dinamarca), European Environment Agency: 4.

Footitt, A., M. McKenzie, P. Kristensen, A. Leipprand, T. Dworak, R. Wilby, J. Huntington, J. van Minnen, R. Swart, A.Jol i M.M. Hedger (2007). Climate change and water adaptation issues (EEA technical report). Copenhaguen (Dinamarca), European Environment Agency: 114.

Gleick, Peter H.: The World's Water: The Biennial Report on Freshwater Resources. Washington D.C., Estats Units: Island Press. 10 de novembre de 2006 ISBN 978-1-59726-105-0.

Gómez, A.; Gómez, J. y Gillamón, V.: L'aigua com a recurs. Ed. Graó de Serveis Pedagógics, Barcelona, 1995

González, José A. y Malpica, Antonio (Coord.): El agua, mitos, ritos y realidades. Anthropos Ed., 1995, Diputació de Granada.

Lanz, Klaus i Greenpeace España: El libro del agua. Temas de debate. Madrid, 1997

Marks, William E.: The Holy Order of Water: Healing Earth's Waters and Ourselves. Bell Pond Books. Great Barrington, Massachusetts, novembre de 2001. ISBN 0-88010-483-X.

Milly, P.C.D. (2007). Global warming and water availability: the "big picture". 21st Conference on Hydrology - The 87th American Meteorlogical Society (AMS) Annual Meeting. San Antonio (Texas), Estats Units, American Meteorlogical Society.

Pérez Picazo, Mª Teresa i Lemeunier, Guy (Eds.): Agua y modo de producción. Ed. Crítica, 1990

Revista "El Ecologista", núm. 23, desembre de 2000, "Especial Agua". Ed. Ecologista en Acción.

Silvester, Hans; Fischesser, Bernard i Dupuis-Tate, Marie-France: L'eau entre ciel et terre, Éditions de la Martinière, París, França, 2000 ISBN 2-7324-2558-3.

Vandana Shiva (2002). Water Wars: Privatization, Pollution, and Profit. Londres: Pluto Press. ISBN 0-7453-1837-1.

# data[].attributes.attachment_link.description
Aigua Substància química compost químic, dihydrogen chalcogenide (en) i òxid Estructura química Fórmula química H₂O SMILES canònic Identificador InChI Model 3D Propietat Densitat 0,983854 g/cm³ (a -30 °C, líquid)0,993547 g/cm³ (a -20 °C, líquid)0,998117 g/cm³ (a -10 °C, líquid)0,9998395 g/cm³ (a 0 °C, líquid)0,999972 g/cm³ (a 4 °C, líquid)0,99996 g/cm³

# data[].attributes.attachment_link.description
Definiciones de términos muy elementales relacionados con la hidrosfera.

# data[].attributes.attachment_link.title
El medi ambient - La muntanya de sal de Sallent: el futur

# data[].attributes.attachment_link.description
En el segon dels reportatges dedicats al runam salí de Sallent explorem quin futur pot tenir la muntanya de clorur sòdic. Una possibilitat és la comercialització de la sal.

# data[].attributes.attachment_link.title
La muntanya de sal de Sallent: l'impacte

# data[].attributes.attachment_link.description
38,5 tones de clorur sòdic procedents de la mina de potassa s'acumulen a Sallent. L'empresa Iberpotash i investigadors de la Universitat de Barcelona divergeiexen sobre el paper del runam salí en la salinització de les aigües. Iberpotash creu que ha aplicat prou mesures i els científics expliquen anàlisis que permeten detectar l'origen de la salinització.

# data[].attributes.attachment_link.description
Enjoy the videos and music you love, upload original content, and share it all with friends, family, and the world on YouTube.

# data[].attributes.attachment_link.title
El medi ambient - Tectònica de plaques: el trencaclosques geològic

# data[].attributes.attachment_link.description
Tectònica de plaques: el trencaclosques geològic

# data[].attributes.attachment_link.description
Presentació en el marc de l'espai "AulaTAC" Expodidàctica 2010.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
MERIDIANS I PARAL·LELS
ELS MERIDIANS
són uns semicercles que uneixen els pols i tenen direcció nord-sud. El meridià principal és el meridià de Greenwich o meridià zero(0º), divideix la Terra en dos hemisferis, l'hemisferi oriental i l'hemisferi occidental.

ELS PARAL.LELS

són cercles imaginaris, perpendiculars als meridians, que tenen direcció est-oest. El paral.lel principal és l'equador (0º), que divideix la Terra en dos hemisferis, l'hemisferi nord i l'hemisferi sud.

ACTIVITATS:
1.- Troba els punts cardinals. 2.- Paral·lels i meridians. 3.- A veure si saps contestar. 4.- Com es localitza un punt en un mapa?
A veure is saps trobar les coordenades de l'escola Can Serra:

Obre la web MUNDI VIDEO.

Escriu l'adreça del nostre col·legi: Abad Oliba 17, Barberà del Vallès ( España). Veuràs el mapa de Barberà del Vallès i les coordenades de l'escola Can Serra?

TREBALLEM UNA MICA AMB ELS MAPES

Obre la plana web Visor Mapes de la Diputació de Barcelona

Observa com la fotografia aérea de Catalunya es transforma en un mapa.
Busca Barberà del Vallès- Mira primer la fotografia aérea i després transforma-la en mapa. Compara-les.
Ara busca el CEIP Can Serra. Mira primer la fotografia i després transforma-la en mapa. Compara-les.
Ara mira d'explicar amb les teves paraules què és un mapa.

ARA BUSCA EL MAPA DEL TEU CARRER EN EL CERCADOR DE CARRERS DE CATALUNYA

TIPUS DE MAPES:

Aquest video explica els diversos tipus de mapes que existeixen

# data[].attributes.attachment_link.description
MERIDIANS I PARAL·LELS ELS MERIDIANS són uns semicercles que uneixen els pols i tenen direcció nord-sud. El meridià principal és el meridià de Greenwich o meridià zero(0º), divideix la Terra en dos hemisferis, l'hemisferi oriental i l'hemisferi occidental. ELS PARAL.LELS són cercles imaginaris, perpendiculars als meridians, que tenen direcció est-oest.

# data[].attributes.attachment_link.description
Vídeo didàctic en el qual es narra l'evolució històrica de la representació de la Terra. Aquest recurs forma part de la unitat didàctica "La Terra i la seva representació". A la unitat trobareu la proposta didàctica associada a aquest vídeo amb preguntes i activitats dissenyades tant per mobilitzar els coneixements previs com per prendre contacte amb els continguts.