# data[].attributes.headline
המאמר של גריפית

# data[].attributes.subject
המאמר של גריפית

# data[].attributes.body
כתסריטאי שעיבד בעצמו ספרים לקולנוע, אני מסכים עם המאמר של גריפית. מדובר במשימה קשה מאוד, כיוון שהרומן נשען אכן על המנטליות ויותר נכון הדימיון של הקורא. הוא אינסופי ולא מוגבל לא במקום לא בזמן ולא בתקציב. לעומת זאת בעיבוד ספר לתסריט לקולנוע אנחנו מצמצמים את דמיונו של הצופה והוא בעצם כלוא בדמיוננו שלנו שגם הוא מצומצם מכל מיני סיבות הפקתיות

# data[].attributes.headline
תמר קרול אלוף

# data[].attributes.subject
תמר קרול אלוף

# data[].attributes.body
אני מרגישה שהיחסים בין המדיום הכתוב למדיום הקולנועי הם תמיד יחסים פרשניים של הראשון בידי האחרון, ושהדבר תקף גם אם מדובר בספר שנכתב בעקבות סרט (כלומר הסרט קדם) בשל תשומות העיבוד השונות מצד הקורא / צופה שכל מפגש מזמן. גם צפייה בסרט היא כמובן צפייה פרשנית, אינדיבידואלית, אך בהקשר לטקסט (ומחוץ לכרונולוגיה), מתקיימים פה יחסי ריבוד: המדיום החזותי מספק עוד שכבת התייחסות. אגב הדבר תקף גם ליצירות שעברו עיבוד אודיופוני ונוספה להן (רק) שכבת קול (יצירות מולחנות).

שאלה נפרדת היא האם זה רע או טוב? האם יחסים פרשניים מעידים על פגם או פחת? לדעתי לא. הם יכולים להסיר חסמים, להעשיר את המפגש האישי ראשוני עם הטקסט, להעצים תחושות שהוא עורר ועוד.

כמורה אני משתדלת לברור בקפידה מתי ובאיזה מינון להציג לתלמידים פרשנות מוסרטת לטקסט

# data[].attributes.body
במאמר המשווה בין המדיום הקולנועי למדיום הספרותי, אני מבקשת להתייחס לרומן "חצוצרה בוואדי" של סמי מיכאל, ולסרט: "חצוצרה בוואדי". ובהקשר למאמר, אני מתחברת לדבריה של ורג'יניה וולף, הכותבת על כוחם המיוחד של דימויי הלשון ברומן. מכלול תחושות שניתן לבטא באמצעות מילים בלבד ונמצא מחוץ להשגתו של הקולנוע. ברומן "חצוצרה בוואדי" זה ניכר בדמותו המיוחדת של סבא אליאס, על הפתגמים, הפתיחות וקבלת האחר, והניסיון האמיתי להבין את הצד שכנגד. שופט אדם על פי תכונותיו ומעשיו ולא על פי דתו או צבעו. הוא בעל חוש ההומור הנפלא, ועיקר חוכמתו בפילוסופיה הקיומית שבעתיה הוא הופך למחבר המובלע ברומן. פילוסופיה פאציפיסטית שרואה במלחמות - רצח של ילדים. בסרט דמות מרכזית זאת לא באה לידי ביטוי. הסרט הציג זקן שוכב על דרגש ומעשן נרגילה, וכל המורכבות והעושר של הדמות על עולם הדימויים העשיר וחוכמת החיים "מתפספסת". סרט שאורכו שעה וחצי אינו יכול לתרגם את הממד הלא רציונלי של היצירה בספרותית שהוא יסוד קיומה, למונחים חזותיים, כפי שכתב ברגמן.

# data[].attributes.body
בהתייחסות למאמר "לראות את קול הלב" אני מבקשת להפריד בין שתי היצירות השונות, הקולנוע והרומן. מחד הרומן מעצים את הראייה הדמיונית של הקורא ובכך מאפשר דמיון רחב יותר באמצעות מילים רבות. ומאידך, הקולנוע מאפשר ראייה צרה התלויה בתמונות, מוזיקה, דמויות המוכתבים לצופה. אכן מסכימה עם אמירתה של שרה קרש שקיים פער משמעותי בין הרומן לקולנוע שנוצרים מתוך דבר המשותף לשניהם - הראייה! מעניין מאד בכיתות לדון בסוגייה הזאת. על פי וירגג'ינייה וולף מתחברת לטענתה שרומן טוב יכול להישאר כך גם אם הוא הופך לסרט טוב, בתנאי שהבמאי מתרחק מהרומן ויוצר יצירת אומנות שעומדת בפניי עצמה לבדה. בכיתות הלימוד שלי אני דנה עם התלמידים לאחר שאנו צופים בקטעים של הרומן "חצוצרה בוואדי" עד כמה שני היצירות רחוקות או קרובות זו מזו והשיח על כך מעניין ופורה.

# data[].attributes.body
יצירה קולנועית מספרת סיפור שהתחיל בתסריט ועבר לידי הבמאי. מרגע זה, היצירה נתונה בידיו, מתוך מהותו, תפיסת עולמו ופנימיותו, הוא ילביש, יצבע ויצור את הדמויות והעלילה, כיאה לתחושותיו,  לדמיונו, לפנטזיה שהיא שלו בלבד. פסקול הסרט ישמש בתפקיד  עוצמתי – הוא זה, יחד עם עבודת מצלמה נכונה, שיפעיל את הרגשות שלנו וינהל את שק הדמעות שלנו. זו אמנם אמנות, אך היא פועלת עלינו דרך מניפולציה. הסצנות מתוכננות בקפידה ומטרתן ברורה – להפעיל את הצופה ולהביא אותו ליכולת ריגוש מצופה. אחד הסרטים שממחישים באופן חד את פעולתו של הבמאי על הצופה – המופע של טרומן, כשברגעי השיא, הבמאי הופך מעין אלוהים ובורא את העולם שאותו הוא רוצה, כדי שטרומן יציית להוראות כיצד לחיות את חייו.
האמנות השביעית היא חוליה בשרשרת האמנויות האחרות וביניהן הקולנוע – יצירה חזותית.

קריאת ספר היא חוויה מסוג אחר. היא קשר אינטימי בין הקורא והספר- רק שניהם ואין כל תיווך ביניהם. המילים מתארות והמשמעות נבנית באופן פנימי אצל הקורא. הפוך מהבמאי שמתוך עצמיותו, נקבע אופיו ורוחו של הסרט, לעומת מצב שבו הקורא – מתוך פנימיותו, יצבע את המילים, יחוש את ההתרחשות, יבנה יחס כלפי הדמויות ומשם יפליג הדמיון כפי שרק אצלו זה אפשרי. אין זה דומה לזה של חברו שקרא את אותו ספר. מדובר בשתי שפות שונות – שפה חזותית ושפה המילים הכתובות.

כשיש מי שמתקשה להתמודד עם קריאה, צפייה בסרט תזמן לו חוויה מעשירה, חשיפת חומרים רצויים, ראויים. לעומתו, אלה הקוראים, זוכים לחגיגה בינם לבין עצמם והיא שונה ואחרת מזו שבאה באמצעות הסרט.

# data[].attributes.headline
דורית סלע - מזור

# data[].attributes.subject
דורית סלע - מזור

# data[].attributes.body
אמירותיהם של גריפית וקונראד מצמצמות לדעתי את קשת ההשפעות האפשריות שיש למדיום הקולנועי ולמדיום הספרותי על הצופים ועל הקוראים.
תכלית היצירה הקולנועית אינה רק לגרום לצופים "לראות". אין להתעלם מיכולותיה לעוררם מבחינה מחשבתית ורגשית באמצעות "הכלים" הקולנועיים, להעביר מסרים בלתי מילוליים ועוד. כמו כן, תכלית היצירה הכתובה איננו רק לשמוע, להרגיש ולקנות אחיזה בדמיון הקוראים. זהו גם מקור ידע ומופע של הבעה מילולית שעשוי להפרותם.
תנועת היצירה הספרותית אינה רק נגזרת של תנועתה הטבעית של העלילה אלא היא גם נגזרת של קצב הקריאה והעיבוד הסובייקטיבי של הקורא. זאת, בשונה מתנועת היצירה הקולנועית שהיא קבועה מראש ע"י הבמאי ועשויה להיות מואצת יותר (מטבעו של המדיום).
עובדה זו עשויה להשפיע גם על טיב החוויה ועומקה בעיני הצרכן: בעוד שחוויית הקריאה הינה מתונה וסולידית יותר, חוויית הצפייה עשויה להיות מטלטלת יותר מבחינה רגשית. זאת ועוד, האפשרות של הקורא לשוב ולקרוא חלקים מסוימים בספר מעניקה חזרה על עקבות הדברים וקליטה עמוקה יותר שלהם, זאת בשונה מחוויית הצופה שיתקדם עפ"י קצבו של הסרט ולרוב לא ישוב לאחור כדי לבסס הבנתו.
אני שותפה לטענה לפיה ספר עשוי להיות בסיס לסרט בתנאי שיוצר הסרט ישתמש בו כמקור אך לא יראה עצמו כבול אליו ויעצב מעשה אומנותי מקורי שערכיו מעוגנים בקולנוע. אולם בעיני, גם ספר בינוני עם בסיס רעיוני טוב יכול להפוך בידי תסריטאי מחונן לסרט מעולה.
לסיום, הייתי מציעה לבחור בשם קולנועי שונה מזה הספרותי כדי שיהלום את אופיה "החדש" של היצירה, כמובן תוך אזכור בולט של הספר עליו היא מבוססת. זאת, כדי ליצור התייחסות מובחנת של הנמענים כלפי כל אחת מהיצירות ולנסות לצמצם את ההשוואה הבלתי נמנעת והבלתי מוצדקת ביניהן.

# data[].attributes.body
האמירה של הקולנוען גריפית על "לראות" ממחישה היטב מדוע באמת המימד החזותי בהכרח יהיה שונה מן המקור (גם אם ייעשה מאמץ מכוון ואדיר להיצמדות למקור) זאת משום ש"לראות" - אבל בעינים של מי? כל סרט עובר תיווך פרשני של כמה גורמים: הבמאי, השחקן שמשחק את התפקיד, הצלם שמאחורי המצלמה וזוית הצילום... הפרשנות מתחילה אפילו משלב בחירת השחקן (האם כך גם אני דמיינתי בעני רוחי את מראהו החיצוני של השחקן?). בעיה זו מצטרפת כמובן לדבריה של ווירג'יניה וולף על מוגבלות המדיום החזותי להעביר את המילולי.

# data[].attributes.headline
ענבל קלימיאן

# data[].attributes.subject
ענבל קלימיאן

# data[].attributes.body
נוטה להסכים עם האמירה של ברגמן , גם הסרט וגם היצירה הכתובה רוצים "לגרום לנו לראות", אך שניהם פועלים על מימדים אחרים וזוויות ראיה שונות, הסרט מועבר לנו באמצעות העין ונתפס באופן ויזואלי, יותר קשה להעביר לצופה את ה"עומק" ,נותן פחות מקום לדמיון ומחשבות, יצירת הספרות הכתובה הינה נשענת על "הראיה" המנטלית, נותנת המון חופש מחשבה יצירה ודמיון, נותן לנו את האפשרות ל"היכנס "לדמות להרגיש ולחוות איתה.

# data[].attributes.body
אנחנו מסכימות שקשה עד מאוד להעביר את הממד הלא רציונלי כפי שטען ברגמן לסרט , להיבט החזותי..
הרבה יוצרים ניסו לעבד ספר לסרט ולא תמיד בהצלחה רבה. אנחנו חושבות שכדי להעביר את העלילה של הספר לסרט יש לעשות עיבוד שמן הסתם ישנה חלק מהעלילה בעיקר כאשר מדובר בהעברת מחשבות רגשות או חלומות. מעטים מאוד יוצרי הקולנוע אשר מצליחים לעשות ...  לדוגמא סרטי הארי פוטר הצליחו  להעביר כי כנראה המדיום החזותי מתאים לעלילה הפנטסטית שבספר.
ספרים שמורכבים בעיקר מתיאורים ארוכים של מחשבות ורגשות של הדמויות יהיו קשים לעיבוד קולנועי.

# data[].attributes.body
תמיד חשבתי שסרט ״הורס״ את החוויה הספרותית. קשה להגדיר את העונג מחוויה ספרותית נעימה וטובה שמעוררת דמיון ורגש. גם סרט יכול לעשות כן אבל נדרש למאמץ רב יותר. אני מוצא שפעמים רבות סרט עוזר להבנת יצירה ספרותית ולחיזוק ההקשרות אליה. אבל המשימה העליונה שלנו כמורים לספרות הוא לדאוג שהתלמידים לא יאבדו את ההזדמנות לחוות את החוויה השמימית שבהסערת הדמיון והרגש שנוצרת מקריאה

# data[].attributes.headline
שרונה מנצור ואורלי נחום

# data[].attributes.subject
שרונה מנצור ואורלי נחום

# data[].attributes.body
אנחנו מסכימות שקשה עד מאוד להעביר את הממד הלא רציונלי כפי שטען ברגמן לסרט , להיבט החזותי..
הרבה יוצרים ניסו לעבד ספר לסרט ולא תמיד בהצלחה רבה. אנחנו חושבות שכדי להעביר את העלילה של הספר לסרט יש לעשות עיבוד שמן הסתם ישנה חלק מהעלילה בעיקר כאשר מדובר בהעברת מחשבות רגשות או חלומות. מעטים מאוד יוצרי הקולנוע אשר מצליחים לעשות ...  לדוגמא סרטי הארי פוטר הצליחו  להעביר כי כנראה המדיום החזותי מתאים לעלילה הפנטסטית שבספר.
ספרים שמורכבים בעיקר מתיאורים ארוכים של מחשבות ורגשות של הדמויות יהיו קשים לעיבוד קולנועי.

# data[].attributes.headline
נועה קדוש ברנר

# data[].attributes.subject
נועה קדוש ברנר

# data[].attributes.body
ביחס לאמירה של ברגמן, אני מאוד מזדהה עם תחושותיו וחושבת שכל סרט המבוסס על ספר, בהכרח מאבד הרבה מהספר ולא משחזר את אותן התחושות שמעלות יצירה ספרותית. הפרטחםם הרבים שישנם במילים הכתובות אינן יכולות להעתיק את עצמן במלואן לחוויה חזותית בסרט. אין הדבר אומר שהסרט לא יכול להעלות את רגשות ההזדהות, העצב והצחוק שיש בספר, אך אין זה אותו העומק הרגשי והחווייתי.

# data[].attributes.body
אני נוטה להסכים עם האמירה כי לא ניתן להעביר ו"לתרגם" ספרים באופן מוחלט ליצירה קולנועית אשר תעשה חסד עם המילה הכתובה באופן מושלם, אבל אולי דווקא משום כך אני מסתייגת מההנחה כי "ואולי בכל זאת עשוי ספר מעולה להיות בסיס לסרט - כמובן, בתנאי שיוצר הסרט יתרחק מן המקור וישתמש בו ליצירת מעשה אמנות מקורי..".
לדעתי הדרך היחידה כמעט להצליח לענות על ציפיותיו של הצופה לעיבוד קולנועי של יצירה כתובה- היא להשתדל ולהיצמד אליו ככל שניתן, ואף לשחזר גם את הניואנסים הדקים והקטנים ביותר, הפרטים הקטנים השזורים ביצירה המקורית. לרוב ישנה העדפה לקריאת היצירה טרם הצפייה בעיבוד הקולנועי שלה, היות והצפייה בסרט "כופה" עלינו את האובייקטים הויזואליים עד כי הם משתלטים על אלו הדימיוניים שלנו ולדעתי, מרגע הצפייה בסרט עוברים את "נקודת האל-חזור", וקריאת היצירה המקורית לא תהיה אותו הדבר, או לפחות לא טהורה וכנה כפי שהיא, לו הייתה מתבצעת ללא הצפייה בחלופה הקולנועית שלה.

# data[].attributes.headline
שני קוטלר פוקס

# data[].attributes.subject
שני קוטלר פוקס

# data[].attributes.body
כמי שמלמדת גם קולנוע וגם ספרות (ולמדה את שני התחומים במוסדות שונים מאוד), אני מסכימה מאוד עם הציטוטים המובאים מתוך המאמר, אשר דנים בסוגים השונים של הראייה שכל מדיום מבקש לייצר, כמו גם בעולם התוכן והסימבוליזם שכל אחד מהם מגלם בחובו.
על אף ששניהם מבוססי טקסט, הוראת ספרות וקולנוע היא שונה בתכלית השינוי, ודורשת מהתלמידים.ות מיומנויות, כלים ותובנות שונים לחלוטין. מונחים כמו מיזנסצנה, גודל פריים או זווית צילום הם בעלי חשיבות מכרעת באופן בו אנחנו "קוראים" את הסצנה, אך אין הם קיימים בכלל בקריאת פרוזה. יתרה מזו, אני מוצאת שהכתיבה הקולנועית-תסריטאית דומה יותר לתנ"ך מאשר לספרות, וזאת מפני שהכלל הראשון ביצירת סרט הוא "show, don't tell", מה שכמובן הפוך לחלוטין בספרות.
לאורך השנים צפיתי בסרטים רבים שמבוססים על יצירות ספרותיות, וברוב המוחץ של המקרים מדובר היה באכזבה מבחינתי, כאילו שמשהו משמעותי מאוד מהחוויה הספרותית הלך לאיבוד וכבר לא ניתן להשיבו.
היצירה היחידה שבעיניי עברה "תרגום" מצוין לקולנוע היא "אלגנטיות של קיפוד", וזאת מפני שהיא לא מבקשת לחקות את הספר, אלא מתאימה את המתרחש בו לעולם הבדיון הקולנועי.

# data[].attributes.body
אני מסכימה עם האמירה של ברגמן ווירגיניה וולף שלא ניתן לתרגם את הממד הלא רציולי של רומאן לסרט ואם עושים זאת יש להכניס תיקונים רבים ושבמאי הסרט יתרחק ככל שניתן מהיצירה הספרותית.
בקריאה מפליג הקורא למחוזות האישיים שלו הוא  יוצר דימויים משלו לעומת זאת יצירה קולנועית כובלת את הצופה למראה החזותי שהבמאי בחר ושוללת מהצופה את האפשרות לדמיין עולם שונה משלו.
אני תמיד אעדיף לקורא את היצירה הספרותית בראשונה ורק אחכ לראות את היצירה הקולנועית שאומר בכנות לרוב היא מאכזבת. למרות זאת אני לא שוללת בלהכניס יצירות קולנוע ללמידה שלי אבל אני עושה זאת רק אחרי קריאת הרומאן והדיון

# data[].attributes.body
החלק הראשון של המאמר שמצטט שני גדולים, אחד בקולנוע ואחד במילה הכתובה, עושה אבחנה בין שני סוגי הראייה השונים באופן כזה שמפריד ומבדיל בין שני סוגי המדיה ואופן ראייתם.
ממש לאחרונה יצא לי לדבר עם תלמידה על הספר אשמת הכוכבים שהיא קראה בשנה שעברה כחלק משיעורי ספרות. היא שיתפה אותי בכך שזהו הספר האהוב עליה והודתה לי על כך שאיפשרתי להם לבחור ספר בעצמם. שוחחנו עליו מעט, וככשאלתי אם ראתה את הסרט ומה חשבה עליו אמרה שראתה, אבל שהספר היה הרבה יותר טוב. שמחתי לשמוע זאת כי גם מהחוויה שלי, אין כמו קריאת ספר טוב - אך גם מעט התפלאתי כיוון שכיום מרבית התלמידים מעדיפים לצפות בסרט ולא להתמודד עם אתגר קריאת ספר שכן ה״ראייה״ של הסרט קלה בהרבה מה״ראייה״ של הספר. פטפטנו על כך עוד קצת והסכמנו שיש קסם בשילוב השניים - בספר שמאפשר לדמיין ובסרט שמפיח חיים בדימיון.
הבחירה במאמר להפריד לחלוטין את שני סוגי הראייה היא בחירה מובנת, אך בעקבות היכרות עם בני נוער כיום אני חושבת שיש משמעות וחשיבות גם לשפה החזותית שיכולה לעזור לתלמידים שמתקשים בקריאה בלבד. כמובן שיש להסביר שלא מדובר בתחליף אלא בהשלמה ואפשר למנף זאת לדיון ולמידה על צפייה ביקורתית, עריכת השוואות וכד׳, אך לדעתי ההפרדה בין סוגי המדיה אינה חד משמעית.

# data[].attributes.headline
מינקה ריבקין

# data[].attributes.subject
מינקה ריבקין

# data[].attributes.body
לאחר קריאת המאמר,  החלטנו להתייחס לנקודה  משמעותית בהשוואה בין היצירה הקולנועית לבין  הרומן.
שתי נקודות ראות - שתי דרכי ראיה
"בין הסופר לבמאי של "כל החיים לפניו" קיימים פערים של תפיסה, של עיצוב, של התבוננות ושל הראיה".
על אף נסיונו של הבמאי מזרחי להשאר צמוד ככל האפשר לרומן, הוא שם דגש על המימד החברתי ומתייחס לרובע בלוויל ומעמיד במרכז הסרט את רוזה ומערכת היחסים שלה עם מומו. הרומן של אמיל אז'אר לעומת זאת, מעמיד את מומו ואת תהליך חניכתו במרכז. על אף העובדה שהסרט מבוסס על הרומן, שתי המדיות (קולנוע וספרות) עשויות להבליט, להעלות ולהתייחס לזוויות נוספות חדשות על היצירה. הן אינן מבטלות אחת את השנייה אלא מעניקות לצופה/ לקורא זווית ראייה נוספת.

# data[].attributes.body
לאחר קריאת המאמר הלטנו להתייחס לנקודה משמעותית בהשוואה בין היצירה הקולנועית לרומן. "שתי נקודות ראות - שתי דרכי ראייה"
"בין הסופר לבמאי של כל החיים לפניו קיימים פערים של תפיסה, של עיצוב, של התבוננות ושל הראייה. "
על אף ניסיונו של הבמאי מזרחי להישאר צמוד ככל האפשר לרומן הוא שם דגש לממד החברתי ומתייחס לרובע בלוויל ומעמיד במרכז הסרט את רוזה ומערכת היחסים שלה עם מומו. ספרו של אז'אר לעומת זאת מעמיד את מומו ואת תהליך חניכתו במרכז. על אף העובדה שהסרט מבוסס על הרומן, שתי המדיות (קולנוע וספרות) עשויות להבליט, להעלות ולהתייחס לזוויות חדשות ונוספות על היצירה. הן אינן מבטלות אחת את השנייה אלא מעניקות לצופה/ לקורא זווית ראייה נוספת.

# data[].attributes.body
פעמים רבות חוויתי אכזבה מסויימת במעבר בין הז'אנר הספרותי לז'אנר הקולנועי. בדרך כלל, האכזבה איננה קשה בגלל הפער בין מה שדמיינת לבין הדימוי החזותי, לפחות לא בסרטים טובים. אמנם כוחו של הדימוי החזותי הוא כזה שהוא מוחק כל זיכרון קודם, אם היה כזה, של הדימיון. הבעייה העקרית היא דחיסות האינפורמציה התודעתית בספר, שאותה לא ניתן לשעתק לסרט. התודעה של הגיבור, או המספר הכל- יודע, לא יכולה להיות מתורגמת למדיום החזותי, (וויס אובר לא יכול להיות דומיננטי מידי במדיה הקולנועית) ואז אתה מרגיש שבאחת, צומצם באופן לא פרופורציונלי ההיקף והעומק, ביצירה שזה עתה סיימת לקרוא. אני חושב שהיכולת "להשתחרר" מכבלי הספר, למרחב יצירה שונה, שאינו מחוייב למקור, עשויה לאפשר לסרט להתפתח במקום שבו הוא אינו תלוי בהשוואה, למקומות שהם נקודות החוזקה, והעצמה של הקולנוע.

# data[].attributes.body
על מערכת היחסים בין רומן וסרט - "שניהם רוצים 'לגרום לראות', אך בו בזמן מתכוונים לסוגי ראייה שונים - לראייה באמצעות העין ולראייה באמצעות הדמיון".

אני מסכימה מאוד עם הנאמר בציטוט זה, אכן הרומן והסרט רוצים לגרום לנו לראות, אך בעוד הסרט קובע עבורנו מה נראה, היופי ברומן הוא כוחו לאפשר לנו לעוף על כנפי הדמיון ולראות כרצוננו.

בכוחם של התיאורים ברומן לגרום לקוראים שונים להפליג למחוזות שונים ולראות מראות שונים, דבר שהוא בלתי אפשרי בסרט בו הוחלטו עבורנו המראות.

יחד עם זאת שימוש בסרטים יכול לתרום מאוד לשיעורי ספרות, ובייחוד בכיתות לתלמידים ליקויי למידה שמתקשים להתמודד עם קריאת רומן. חשוב לדעת לעשות בו שימוש מועיל ונכון.

# data[].attributes.headline
מלי פנקובסקי

# data[].attributes.subject
מלי פנקובסקי

# data[].attributes.body
כשמדובר בקשר בין קולנוע וספרות תמיד עולה השאלה עד כמה חייב הבמאי להיות כבול ונאמן ליצירה הספרותית ?
ווירגיניה וולף בעצם שוללת קימוו של מדיום זה בצד האחר, כי היצירה הספרותית חיה באמצעות עולם הרמזים, עולם הדימויים שלה. יצירה קולנועית תהיה כבר יצירה אחרת.
לעומתה, רואים האחרים את ההבדל בין  המדיום של הקולנוע והמדיום של הספרות בקהלים השונים, קהל הקוראים וקהל הצופים. הם בהחלט מאפשרים יותר קיום של מדיום זה בצד האחר.
בסרט "אל תיגע בזמיר" ניתן ךראות שוני בתיאור הדמויות, או בקשר בינהם. מיס מודי בסרט מתקרבת אל אטיקוס פינץ', הדמות הראשית ומתואר סוג של קשר קרוב רומנטי- דבר שאין לו כל בסיס ברומאן עצמו.
תהליך המשפט של תום רובינסון מתואר בפירוט רב בסרט, בה בשעה שברומאן מודגשות מספר נקודות באפיזודה הזו, בשונה מהסרט.
סצינות רבות מושמטות בסרט הקולנוע, אולי בגלל שהבמאי בחר להדגיש אחרות.

# data[].attributes.headline
דפנה מינצברג

# data[].attributes.subject
דפנה מינצברג

# data[].attributes.body
שני עולמות תרבותיים ואמנותיים, קרובים רחוקים...הספרות והקולנוע.
הגדירה יפה ורגי'יניה וולף את נושא הרמזים. הספרות משאירה על ידי הרמזים מרחב גדול לדמיון הקורא. מקום למניפה רחבה של צבעים, ריחות, עומקים ומראות.
אותה מירפסת תהיה אצל כל קורא מירפסת אחרת..וכך פרח, שדה ופני דמות. עולם שלם קם מול הקורא.
הקולנוע לעומת זאת מדייק יותר ומקבע את הדמות לפנים מסוימות, לנוף מסויים, לצבע ומראה עיניים.
ניזכרתי ברומן "המאהב" של א.ב. יהושוע שעובד לסרט. דמותו של אדם לדוגמא, הפכה חזותית, בגילומו של יהורם גאון למוחשית מצד אחד, אך לכל כך לא מתאימה בעיניי. מקום הרחבה הרגשתי "הצרה"...

# data[].attributes.body
ברצוני להתייחס לנאמר במאמר כי שני המדיומים, ספר וקולנוע,  מכוונים כדי "לגרום לראות" ,אולם מכוונים לראייה שונה: חזותית לעומת מנטלית.  לדעתי, שילוב סרט לאחר הוראת יצירה מהווה כלי חזותי שמטרתו להשלים את התמונה ולסייע בהטמעת רעיונות חשובים בזיכרון, אולם אין להשתמש בהקרנת הסרט כתחליף ובטח שלא לוותר על קריאה בספר להעצמת הדמיון בקרב הקורא ולהבנת העומק ביצירה, אשר אינם באים לידי ביטוי באמצעות ראייה חזותית שהיא בעיקרה מגמתית.
לעתים תלמידים אף מציינים כי הצפייה יצרה בלבול בורם ,משום שלא תמיד ההתייחסות לפרטים בין היצירות זהה.

# data[].attributes.headline
מירנה מושיוב

# data[].attributes.subject
מירנה מושיוב

# data[].attributes.body
"לגרום לכם לראות"
ההשוואה בין המדיום הקולנועי למדיום הטקסטואלי היא האנלוגיה בין המילה לתמונה, בין המופשט למוחשי... למילה כוח רב, היא פותחת ומרחיבה את המשמעות, חלק גדול מפיענוחה נעשה במוחו של הקורא אותה, 'השלם גדול מס"ך חלקיו, כל אחד מפענח את הסימון הגרפי מתוך עולמו, תרבותו ואמונותיו, שהרי 'האדם הוא תבנית נוף מולדתו'... הוא הבימאי של המילה, הוא זה הנותן לה פרשנות מתוך עולמו, ולכן כמספר הקוראים כך מספר הפיענוחים של הטקסט המילולי, בניגוד לכך הבימאי האחד ממחיש את המילה לפי עולמו ומביאה לצופה, אין הצופה נידרש לבימוי, אלא אם כן השימוש במדיום החזותי הוא סמלי ואז ניתח 'רווח' מסויים לפיענוח הדימוי, ולדעתי, זה כוחה של המילה הכתובה היא מרחיבה את הנאמר ואילו המדיום החזותי במידה זו או אחרת יצר את המשמעות .

# data[].attributes.headline
אלינור מרנאה

# data[].attributes.subject
אלינור מרנאה

# data[].attributes.body
בחרתי להתייחס לטענה במאמר שלפיה שני המדיומים "רוצים 'לגרום לראות', אך בו בזמן מתכוונים לסוגי ראייה שונים", ראייה חזותית לעומת ראייה מנטלית, ראייה באמצעות העין לעומת ראייה באמצעות הדמיון. אני לגמרי מסכימה . פעמים רבות במהלך הלימוד שלי אני מקרינה סרט בעקבות יצירה שנלמדה בכיתה. הקרנת הסרט לרוב נעשית אחרי לימוד היצירה. לא פעם אני שומעת מהתלמידים את הטענה ש"הסרט הרס להם"... כשאני שואלת מדוע? הם עונים שדמיינו את הדברים אחרת בעת הקריאה.
האמת היא שגם אני באופן אישי מעדיפה את היצירה הכתובה על היצירה הקולנועית.

# data[].attributes.headline
נעמה מורגנשטרן 

# data[].attributes.subject
נעמה מורגנשטרן 

# data[].attributes.body
ספר וקולנוע הם ביטוי לשני צדדים שונים אצלי ובכלל אצל האדם. הספר מעורר את הדמיון וגורם לנו  לחוש את העלילה דרך ערוץ שונה מאשר צפיה בסרט- בסרט אין הרבה מקום לדמיון של הצופה-אך המראות ופס קול הסרט מחברים אותנו באופן ישיר לפריטה על נימי הרגש -כך כתוב במאמר, ואכן אני למשל זוכרת את עוצמות הרגש שעורר בי הסרט "הגשרים במחוז מדיסון" לעומת הקריאה בספר. הקריאה בספר היה מרגשת ועוררה מחשבות ותהיות, אך הצפיה בסרט- בשילוב השחקנים המצויינים, המראות, ופס הקול- העצימו את הרגשות, ואולי אף בעקבות זאת עוררו תהיות ומחשבות שונות  לעומת הספר. ודווקא בשל תחושות אלו, תמיד אמליץ קודם לקרוא ספר, להיות מחוברים למראות ולתחושות שעולו מקריאת הספר, ורק אחר כך לצפות בסרט.(לא מעט פעמים נשארתי עם חוויה טובה יותר מקריאה בספר מאשר צפיה בסרט- שעיבודו לעומת הספר איכזב אותי...)

# data[].attributes.body
במאמר נכתב כי הספר והקולנוע סותרים זה את זה בשל השוני בתהליך הקליטה הרוחני שכלי שלנו... "צפייה בסרט משפיע באופן ישיר על רגשות הצופה, ללא חשיבה כלל. בעוד המילה הכתובה משלבת את הדמיון ואת הרגשות, הוא רב שלבי כאשר יש שילוב בין הדמיון לשכל". ניתן לראות זאת בספר "פלא" מאת ר"ג' פלאסיו. כאשר בספר כל קורא מדמיין את הנראות של אוגי, כיצד הוא נראה, כיצד הדמויות והסיטואציות מתרחשות. בעוד בסרט, אליו ליהקו שחקנים נפלאים. מאכיל את הצופים בכפית, הן בוויזואליות והן בסיטואציות המתקתקות בחלקן, שהן מנת חלקן של סרטים הוליוודיים. אני אמשיך ואטיף לקריאת ספרים ורק לאחר מכן, לחשוף את הקוראים לצפייה בסרטים.

# data[].attributes.attachment_link.title
טריילר רשמי - פלא

# data[].attributes.headline
שרון (שרונה) מדינה שרת

# data[].attributes.subject
שרון (שרונה) מדינה שרת

# data[].attributes.body
שני הפורמטים הללו, ספר וקולנוע, פונים לצדדים שונים באישיות שלי עצמי (לא רק לקהלים שונים). אישית, תמיד אעדיף לקרוא בטרם אצפה. השבוע התחלתי ללמד את הסיפור "האדונית והרוכל" בכיתתי. בין היתר - התלמידים נדרשו לערוך השוואה בין פיסקת הפתיחה של הסיפור ובין סצנת הפתיחה של ההצגה. פנייתה של האדונית אל הרוכל בכינוי "יהודי" לא מופיעה, בשל העובדה שמבחינה חזותית ברור שהרוכל יהודי. ומאידך, ביטויים כמו "נתנה לו דמיה" נעלמים מהקטע המוצג, ומשמעות הרמז נעלמת גם היא. המעבר בין פורמטים - מרתק!

# data[].attributes.headline
יערה לפקין פורן

# data[].attributes.subject
יערה לפקין פורן

# data[].attributes.body
ראשית - אפתח בגילוי נאות. במסגרת התואר הראשון בקולנוע זכיתי ללמוד קורס בימוי אצל משה מזרחי ז"ל, אמן ואדם נדיר. אהבת האדם שהיתה בו, אותה חלק עמנו - תלמידיו, ניכרת בכל אחת מיצירותיו לאורך השנים, והערכתי אליו וליצירותיו עצומה.
שנית, הרומן "כל החיים לפניו" הוא מהרומנים היפים בעיני מאז למדתי אותו אני בתיכון, ואני אף מלמדת אותו מזה מספר שנים.
במאמר נפלו מספר טעויות שהציקו לי, ואתייחס לאחת בולטת - השם "מדאם רוזה" אינו שם נוסף לסרט "הבית ברחוב שלוש" (שם הדמויות הנשיות המרכזיות הן קלרה וסוניה, ולא רוזה כפי שנכתב), אלא שמו הצרפתי של הסרט שנעשה על פי "כל החיים לפניו", מה שסותר את אחד הרעיונות המובעים במאמר.
המאמר מתייחס להבדל שבין המדיומים השונים, וההבדל הבולט בעיני מאד במעבר בין יצירה ספרותית לקולנועית בכלל וביצירה זו בפרט הוא  ההבדל של חיי הנפש של מומו: "האמצעי האומנותי של סיפור בגוף ראשון בלשונו המיוחדת ניטל מן הסרט", ונדמה לי שזהו הגרעין להבדלים רבים, כמו ההבדל בין פתיחת הרומן והסצנה הראשונה בסרט בה עוסק המאמר. כך, מחשבותיו של מומו כפי שמובעות ברומן בנקודות מרכזיות - כמו חלומו להיות שוטר, חלומו שמגיעה לביאה לחדרו בלילות, הסיבה בה מתרגש לראות את הקרקס (הליצנים המכאנים לא חולים ולעולם לא יזקנו), הבהרת הסיבה בגינה מוכר את סופר - כל אלו נותרים מחוץ ליצירה הקולנועית.
מעניין לומר, כי יש טכניקה קולנועית בה מחשבות הדמות מובעות בקול ונקראת voiceover. מזרחי בחר שלא להשתמש בה, כנראה כדי להעניק לסרט מימד ריאליסטי ונקי יותר מבחינה אסתטית, ונדמה לי שלמרות ה"מחיר" שמשלמים בהבנת דמותו של מומו זוהי בחירה נכונה הן אסתטית והן תוכנית.
יש כמובן הבדלים רבים נוספים, אך אין ספק בעיני שהסרט נאמן מאד לרומן - ואף למוטיבים הבולטים בו דוגמת מוטיב המדרגות המופיע כבר בתחילת הסרט. נכון, שהסרט נמנע מלהראות את מומו והילדים עושים את צרכיהם כאמצעי למשיכת תשומת לב, אך באופן מתוחכם הוא ערך את ילדותו של מומו תוך הדגשה שבילה בבית הכסא זמן רב ואף "התבגר" שם - מה שעדיין שומר את האמירה הזו בתודעת הצופה בצורה עדינה יותר.

# data[].attributes.body
המשפט שהייתי רוצה להתייחס אליו נמצא במרכז המאמר תחת הכותרת "שתי נקודות ראייה":

"בין הסופר לבמאי של כל החיים לפניו, קיימים פערים של תפיסה של עיצוב, של התבוננות ושל הראיה, על אף ניסיונו של מזרחי להישאר צמוד ככל האפשר לרומן"

אחד הדברים המשמעותיים בהתייחסות להשוואה בין יצירה ספרותית ויצירה קולנועית היא נקודת המבט. עוד הרבה לפני חיפוש הקריטריונים להשוואה בין שתי יצירות מז'אנרים שונים, יש מקום לשים לב להבדל הכל כך משמעותי והיא נקודת המבט. בדרך כלל הסופר והבמאי אינם אותו אדם. כשכל אחד מהאומנים הללו עובדים על יצירתם הם תמיד יעשו זאת מתוך נקודת המבט שלהם. הרי לא באמת ניתן להיות אובייקטיבי ותמיד נחווה את הסיטואציה מתוך נקודת המבט האישית עם כל המסננות הצמודות לה. וכשיש קיום לשתי נקודות מבט של שני אומנים, זוהי נקודת פתיחה אחרת לגמרי להתבוננות ביצירה, ומכאן לדעתי, כבר נוצרת השוואה שהיא אינה הוגנת והקריטריונים להשוואה לא לוקחים אותה בחשבון. כדי ליצור השוואה בין שתי יצירות יש אם כן להכיר את נקודות המבט השונות של כל יוצר על תרבותו, סביבתו, הדברים שספג עם השנים וכד.

# data[].attributes.headline
דלית פלס והילה רובין 

# data[].attributes.subject
דלית פלס והילה רובין 

# data[].attributes.body
נתייחס לאמירה העוסקת בשאלת המרחק מן המקור. בבואו של במאי לעבד יצירה קולנועית, עליו לעסוק בפערים, אלה החסרים על ידי המדיום הספרותי ומתמלאים על ידי זה הקולנועי, והפוך. שאלה זו ודאי מעסיקה את הבמאי, כי יש כאן מידה של מחויבות ליצירה שכבר משוקעת ממדים ומשופעת רעיונות, מסרים ודרכי עיצוב. יש להניח, שהיצמדות ליצירה תוך ניסיון להעביר אותה במלואה, או התרחקות ממנה, תוך שימוש בה כהשראה בלבד - שאלת ההתקרבות וההתרחקות - היא שאלה מורכבת, שההכרעה בה תמיד כוללת ויתור. למשל: איך מתמודדים עם מספר, שסך הפטפטנות שלו היא בינו לבין עצמו? כמה ניתן לצלול לתוך עמקי נשמתו של גיבור ספרותי שהפך לגיבור קולנועי, שאת נבכי נפשו הקורא מכיר? לא עד הסוף. אבל הפוך ניתן לומר, כי פריים חזותי אחד עשוי לנסוך אוירה או תחושות של עשרות עמודים, גם על חשבון פגיעה בדמיון. אדרבה, בחירה של במאי היא תמיד מורכבת ואמיצה, משום שהיא חשופה למן תחילתה לעיניהם הבוחנות של הקוראים (או הצופים). זוהי מהמורה לא פשוטה להתמודדות. דוגמה להתמודדות כזאת היא הרומנים הנאפוליטניים של אלנה פראנטה, והעיבוד החזותי שלהם. אלנה היא מספרת ורבלית מאוד. כקוראים אנחנו חיים את אהבותיה, סודותיה ואת קנאתה הכבושה. הפתרון של הבמאי - פתרון מקובל מאוד - הוא voice over. בכך הוא בוחר את החלקים החשובים בעיניו בשיח הפנימי, שברומן הקורא חשוף אליהם. לגבי מה שהמדיום הקולנועי/טלויזיוני מוסיף, הוא כמובן עיצוב הסט כולו, הדירות השונות, החנויות, האירועים וכמובן - הפיכתן של הדמויות לבשר ודם. אם הקורא מפסיד? במידה מסוימת מאוד, כי הדמיון שלו מאפשר לו הרבה יותר. ומן הצד השני, במאי מעולה ושחקנים טובים יכולים להרטיט את הלב במחיר הבעה אחת. וכיוון שאנחנו חיים הרבה אחרי וירג'יניה וולף, בעולם אחר לחלוטין, "מכלול התחושות" שהיא מדברת עליו גם הוא השתנה, ועלינו לדבר על מושגים של רווח בטרנספורמציה שבין מדיום למדיום, ולא רק על ויתור.

# data[].attributes.headline
דלית פלס והילה רובין 

# data[].attributes.subject
דלית פלס והילה רובין 

# data[].attributes.body
נתייחס לאמירה העוסקת בשאלת המרחק מן המקור. בבואו של במאי לעבד יצירה קולנועית, עליו לעסוק בפערים, אלה החסרים על ידי המדיום הספרותי ומתמלאים על ידי זה הקולנועי, והפוך. שאלה זו ודאי מעסיקה את הבמאי, כי יש כאן מידה של מחויבות ליצירה שכבר משוקעת ממדים ומשופעת רעיונות, מסרים ודרכי עיצוב. יש להניח, שהיצמדות ליצירה תוך ניסיון להעביר אותה במלואה, או התרחקות ממנה, תוך שימוש בה כהשראה בלבד - שאלת ההתקרבות וההתרחקות - היא שאלה מורכבת, שההכרעה בה תמיד כוללת ויתור. למשל: איך מתמודדים עם מספר, שסך הפטפטנות שלו היא בינו לבין עצמו? כמה ניתן לצלול לתוך עמקי נשמתו של גיבור ספרותי שהפך לגיבור קולנועי, שאת נבכי נפשו הקורא מכיר? לא עד הסוף. אבל הפוך ניתן לומר, כי פריים חזותי אחד עשוי לנסוך אוירה או תחושות של עשרות עמודים, גם על חשבון פגיעה בדמיון. אדרבה, בחירה של במאי היא תמיד מורכבת ואמיצה, משום שהיא חשופה למן תחילתה לעיניהם הבוחנות של הקוראים (או הצופים). זוהי מהמורה לא פשוטה להתמודדות. דוגמה להתמודדות כזאת היא הרומנים הנאפוליטניים של אלנה פראנטה, והעיבוד החזותי שלהם. אלנה היא מספרת ורבלית מאוד. כקוראים אנחנו חיים את אהבותיה, סודותיה ואת קנאתה הכבושה. הפתרון של הבמאי - פתרון מקובל מאוד - הוא voice over. בכך הוא בוחר את החלקים החשובים בעיניו בשיח הפנימי, שברומן הקורא חשוף אליהם. לגבי מה שהמדיום הקולנועי/טלויזיוני מוסיף, הוא כמובן עיצוב הסט כולו, הדירות השונות, החנויות, האירועים וכמובן - הפיכתן של הדמויות לבשר ודם. אם הקורא מפסיד? במידה מסוימת מאוד, כי הדמיון שלו מאפשר לו הרבה יותר. ומן הצד השני, במאי מעולה ושחקנים טובים יכולים להרטיט את הלב במחיר הבעה אחת. וכיוון שאנחנו חיים הרבה אחרי וירג'יניה וולף, בעולם אחר לחלוטין, "מכלול התחושות" שהיא מדברת עליו גם הוא השתנה, ועלינו לדבר על מושגים של רווח בטרנספורמציה שבין מדיום למדיום, ולא רק על ויתור.

# data[].attributes.body
שני הציטוטים עוסקים בדמיון ובשוני בין עולם הקולנוע לעולם הספרות.
אתייחס לציטוט הראשון המתאר את הסרט כרוצה להראות לנו דרך לראות.
הדרך לראות היא חד גונית, היות והוא נתון לפרשנותו של הבמאי ומצומצם ליכולתם של השחקנים, התאורה, תפאורה וכו'.
מנגד, עם קריאת הספר יש בידי הקורא את היכולת לראות מכל נקודת מבט שירצה. הקורא מחבר לעצמו את התסריט -תפאורה, לבוש, סאונד...
מהנסיון האישי שלי, קריאת הספר הייתה מהנה וחוויתית וצפייה בו בסרט הייתה מאכזבת.
עם זאת, מהנסיון שלי בהוראה תלמידים מגלים חיבור יותר כאשר ישנו גם סרט המלווה את הספר.

# data[].attributes.headline
שרונה מנצור ואורלי נחום

# data[].attributes.subject
שרונה מנצור ואורלי נחום

# data[].attributes.body
ישנם סוגי ראייה שונים בין ספר לסרט דימוי מנטלי לעומת דימוי חזותי היא מציגה את המורכבות להעביר ספר לסרט בגלל הראייה השונה
לדוגמא- למומו יש שפה מיוחדת שמלמדת על התייחסות ילדותית ולא מפותחת  למושגים מורכבים למשל כאשר הוא מדבר על המתת חסד ומשתמש במושג הפלה . בסרט זה לא מצליח לעבור. לעומת זאת קטעים ויזואליים כמו יורקי האש  או כשמעלים את רוזה במדרגות הרבות בבניין מקבלים המחשה טובה .
דוגמא נוספת=- כאשר מומו פוגש את נאדין  מול חלון הראווה יש תיאור מפורט של פעולת הקרקס (האריות ,הפילים ןכו'). בסרט הבמאי בחר להתעלם מפרט זה ומתמקד רק בפגישה בין מומו לנאדין  כאן רואים את סוגי הראייה השונים .בסרט לא ניתן להראות את הדמיון המשתולל של מומו. שבאמצעותו מעוצבת הדמות.
בספר כל החיים לפניו יש שימוש רב באירוניה כחלק מעיצוב הדמויות והחיים ברובע בלוויל ואילו בסרט אי אפשר להעביר את האירוניה בשלמותה .

# data[].attributes.body
הדיון בין דימוי מנטלי ודימוי חזותי, על פי המאמר הראשון, מעניק יתרון לדימוי המנטלי, המופיע ביצירה ספרותית. דימוי זה פונה אל הרקע התרבותי אומנותי חברתי, שיש לנעמן, והופך אותו לקורא פעיל, המפיק הנאה רבה בקצב הפרטי שלו, בעקבות החשיפה לדימוי זה.
לעומת זאת בקולנוע, הממש את הפרשנות של הבמאי ליצירה ספרותית, הצופה ייחשף לדימוי חזותי. אם תמונה אחת שווה אלף מילים, הרי שדימוי חזותי אמור לדחוס במשמעות שהוא יוצר, מילים רבות עוד יותר. גם כאן הצופה נתבע לפענוח המבוסס על עולם תרבותי רחב, אך מעצם העובדה שהדימויים מופיעים לזמן קצר והצופה צריך לעקוב ולראות רצף מהיר יותר של דימויים כאלה, הוא עלול להחמיץ את המשמעויות השונות המגולמות בדימוי זה. בתהליך קריאה של יצירה הדימיון האישי שלנו פעיל יותר, ויש לנו ריבונות לפרש את היצירה בדרכנו. בצפיה בסרט, אנו עוקבים כבר אחר פרשנות של במאי, והפרשנות שלנו על יצירת הספרות משועבדת לפרשנות של הבמאי, והחירות שלנו להפעיל את דימיוננו האישי מוגבלת.
הסרט "השעות" מאת הבמאי דלדרי נעשה בעקבות ספר בשם זה, אשר מחברו הוא קאנינגהם. הסרט מענג ביותר, כיוון שהוא די נאמן לספר. המשחק בו מעולה וכל שחקנית בפני עצמה היא דימוי מרהיב לדמויות בספר.

# data[].attributes.body
"הרומן נתפס באמצעות הדימוי המנטלי, והסרט - באמצעות הדימוי החזותי" בחרתי להתייחס לאמירה הזאת למרות שיכולתי להתייחס לכל אחת מהאמירות האחרות. בכל אחת מהאמירות יש משהו לדעתי שמושך את העין, [או את הלב?]. מצד אחד, ככל שאנשים מיומנים בקריאה ויכולים לעשות במוחם  השלמות פערים שמאפשרות להם לראות בדמיון את המקום, הדמויות, הצבעים והריחות , חוויית הקריאה עוצמתית יותר ורב חושית. הקוראים יוצרים את הדמות בדמיונם כמו גם את הסביבה ושאר הדמויות האחרות. ואז חווית הקריאה, הטקסט, היא חוויה ממלאת ומעשירה כזאת ששום סרט לא יגיע לקרסוליה ביחוד לאנשים שיודעים להתענג על המילה הכתובה. מאידך, בסרט , הבמאי כבר החליט איך תיראנה הדמויות והלוקיישנים ואולי בכך הוא מעמעם את חווית השלמת הפערים שיש בקריאה, אך בו בזמן הוא מפעיל יותר חושים בהבנת היצירה.
צריך לזכור שסרט הוא פרשנות של במאי לספר, וכשם שתרגום יצירה הוא לא רק בשפה אלא במכלול תרבותי שלם, כך גם היצירה הקולנועית. ואולי צריך לשאוף שסרטים יעשו בהשראת ספרים ולא מתוך ניסיון להפוך את המילה לתמונה.
התייחסתי לשתי יצירות בטקסט זה. האחת, הספר "כמו מים לשוקולדה" מאת לאורה אסקיבל. הספר שנכתב ה1989, היה מרתק בעיניי, אבל הסרט שנעשה בשנת 1992, היה בעיניי, עוצמתי פי כמה והעביר את עוצמות הרגש שיש בספר בדרך הרבה יותר אינטסיבית וחזקה.
היצירה השניה עליה חשבתי בזמן כתיבת טקסט זה היא הספר "נשים קטנות" מאת לואיזה מיי אלקוט. הספר שקראתי בפעם הראשונה בשנות נעורי ריתק אותי ודמיינתי את ארבעת האחיות והחיים שלהן ככל שדמיוני איפשר לי. עם השנים חזרתי אל הספר לא פעם והדמויות לבשו בכל פעם צורה אחרת, אני מניחה שבהתאם לחוויות שאני חוויתי באותה תקופה. ראיתי כל סרט שנעשה על פי הספר, ובגירסה האחרונה מ2019, שביימה גרטה גרוויג, חוויתי חוויה מרגשת, אולם. מכיון שדרך הבימוי מזכירה את התפיסה של הסדרה האמריקאית This is us, סידרה שהבנתה בנויה על פלשבקים, מי שצופה בסרט שנעשה ב2019, בטוח שיהנה, אבל את חווית הספר של נשים קטנות, הוא לעולם לא יוכל להבין. העיבוד הכל כך אחר , יוצר יצירה רגישה, אך המרחק מהספר כבר גרם לאובדן החוייה של היצירה המקורית.

# data[].attributes.body
"הרומן נתפס באמצעות הדימוי המנטלי, והסרט באמצעות הדימוי החזותי" המושג דימוי מנטלי הינו מופשט למדי, ומכאן הוא תובע מהקורא הפעלה של כלים מחשבתיים רבים הכוללים גם את חושיו, דמיונו, זכרונותיו וההתמצאות שלו ברובדים שונים של תרבות כמו היסטוריה, פסיכולוגיה וכו, ולכן החוויה המשמעותית בקריאה היא מיצוי של תחומים רבים הקשורים לרוח האנושית.
אם תמונה אחת שווה אלף מילים, הרי שהדימוי החזותי בקולנוע אמור לייצג את אותן אלף מילים, ומכיוון שהוא חלק מרצף דימויים רבים וחולף די מהר ברצף הזה, הצופה עשוי לפחות בצפיה הראשונה להחמיץ את כל המשמעותיות התרבותיות המגולמות בדימוי זה. ההחמצה הזאת תיתכן גם בקריאה לא זהירה של הקורא.
אחרי הכל: הפענוח של הדימוי המנטלי או החזותי תלוי בקורא או בצופה, במיומנויות שלו לפענח את הדימויים ובדיאלוג שנוצר בינו לבין הדימוי. הן הספרות והן הקולנוע נתונים לפרשנות של הנמען. הקולנוע שנוצר בעקבות הספרות הוא פרשנות שהבמאי נותן ליצירה באמצעות הדימויים החזותיים, ומכאן שיש להתייחס ליצירה קולנועית כיצירה העומדת בפני עצמה.
הסרט שצפיתי בו, שהיה נאמן לספר מבחינתי היה "השעות" מאת סטיבן דלדרי, שנעשה בעקבות ספרו של מייקל קנינגהאם. הדימוי של השחקניות ששיחקו את הדמויות בסרט הרשים אותי מאוד. סרטים אחרים ולא מעטים היו בגדר אכזבה.

# data[].attributes.body
"ההבדל העקרוני בין הרומן לסרט הוא אפוא בדרך התפיסה: הרומן נתפס באמצעות הדימוי המנטלי, והסרט - באמצעות הדימוי החזותי".
אני רוצה להתייחס להיבט נוסף שכתוב במאמר המלא (אותו לא הצלחתי להעתיק בגלל היפוך הטקסט),  והוא החמצת ריבוי הרבדים והעומק המתבטאים בספר לעומת הסרט המצולם.  בסרט קשה להעביר את עומק הטקסט המופיע בספר ולעיתים נוצרת החמצה ואף שטחיות בניגוד לעושר הטקסטואלי המופיע בספר.

# data[].attributes.headline
יובל פלד אבני

# data[].attributes.subject
יובל פלד אבני

# data[].attributes.body
אתייחס לאמירה בסוף קטע:

"ואולי בכל זאת עשוי ספר מעולה להיות בסיס לסרט - כמובן, בתנאי שיוצר הסרט יתרחק מן המקור וישתמש בו ליצירת מעשה אמנות מקורי שערכיו מעוגנים בקולנוע ואינם כבולים ליצירה הספרותית?"

אני חושב שיש כאן אבחנה טובה מכיוון שהספר מעורר אצל הקוראים את הדמיון באמצעות הדימויים שבו ("הרומן נתפס באמצעות הדימוי המנטלי") ואנחנו כקוראים נדרשים להשלים ולהרחיב את העולם שאנחנו מכירים. לסרט קשה להעביר את האלמנט הזה ("לא ניתן לתרגם את הממד הלא רציונלי של יצירה ספרותית, שהוא יסוד קיומה, למונחים חזותיים"). ולכן אני חושב שסרטים המבוססים על ספרים לא צריכים לנסות להשתמש בספר כתסריט אלא לקחת את הטקסט ולהמיר אותו לסוג אומנות אחר - אומנות ויזואלית.