# data[].attributes.body
🐦🐦🐦
1.3.2020. Frankrig.

Luc er en ung mand, og han udsættes selvfølgelig for tre prøvelser. De hedder Djemila, Geneviéve og Betsy. Eller rettere: Han udsætter sig.
Det går ikke helt som han havde tænkt med de tre. Men Luc lader sig ikke gå ret meget på. Han holder bare øje med den næste søde prøvelse der viser sig. Forfølger hende gerne på gaden.
Bliver han forelsket? Nej, det tror jeg egentlig ikke.
Bliver han voksen, lærer han af sine erfaringer? Hvad er det egentlig han vil? Tja ...
Sort/hvid, nærmest tidløs film. Ret fransk - og det er helt okay.
Men jeg savner humor. Luc er sgu' lidt en zombie. Og de er åbenbart ikke ret sjove.

# data[].attributes.body
🐦🐦🐦

29.2.2020. Rusland.
Skrabende, dunkende, metalliske lyde.
Dunkelt, koldt, mørkt, slidt, trøsteløst, grimt. Rådne grønsager, invaderet af insekter.
Mennesker sover i deres biler, i sneen, midt på vejen, i køkkenet.
Victor går tavs rundt med et uforanderligt ansigtsudtryk, uanset hvor han er. Totalt ensom i verden.
Har han dræbt? Går han ud på isen for at dø?
Gorod usnul er så langt fra en crowdpleaser som tænkes kan. Og vores næste rejse går hverken til Yaroslavl eller Murmansk.
En rigtig Berlinaleoplevelse.

# data[].attributes.body
🐦🐦🐦🐦
28.2.2020. Tjekkiet.

Smukke billeder, dramatisk historie - baseret på virkelige begivenheder. En tjekkisk healer, Jan Mikolášek, kan diagnosticere stort set alt ved at se, bare se, på en urinprøve! Folk står i kø for at få deres urin undersøgt - og for at få en af Mikolášeks helbredende urteblandinger. Han har også behandlet højtstående politikere og nazister. Men systemet, kommunistpartiet, er på nakken af ham, og han anklages uretmæssigt for at have forgiftet nogle patienter.
En kærlighedshistorie mellem Mikolášek og hans mandlige assistent er intens og smuk.
Forrygende tjekkiske skuespillere (som vi ikke kendte). En mainstreamfilm med fokus på historien og uden kunstneriske nyskabelser vi kunne få øje på. Men det er også i orden.

# data[].attributes.headline
El TANGO DEL VIUDO y su espejo deformante THE TANGO OF THE WIDOWER And Its Distorting Mirror

# data[].attributes.subject
El TANGO DEL VIUDO y su espejo deformante THE TANGO OF THE WIDOWER And Its Distorting Mirror

# data[].attributes.body
29.02.2020 Chile
🐦🐦
Lørdag eftermiddag befandt vi os på ‘The Silent Green’ et majestæteligt smukt krematorium, der var forvandlet til et kunstcenter. Dybt nede i kælderen så vi Berlinaleudstillingen “Part of the Problem”, der udgjorde videoinstallationer, der kommenterede verdens brændpunkter. Bagefter fik vi et glas hvidvin i den første forårssol i Berlin. Begge dele var nok godt for oplevelsen af den chilenske film fra 1967. Det surreelle filmsprog er et opgør mod alle konventioner, og til tider umuligt at forstå. Det starter med en død kvinde på et gulv, og efter vi i 30 minutter har fulgt hendes ægtefælde komme sig, så spoler HELE filmen baglæns. Over den baglæns tale er der en VoiceOver af hovedpersonen. Jeg tror pointen bliver med et Kierkegaardcitat: Livet leves forlæns, men forstås baglæns!

# data[].attributes.body
28.02.2020 Taiwan
🐦🐦🐦🐦🐦
Det starter med en joke “This film is intentionaly unsubtitled”. Der bliver højst sagt ti ord i de 127 minutter. Det næste er fem minutter med et stillestående kamera, en mand der sidder i en hvid t-shirt, et bord med et glas vand og lyden af regn. Efter er par minutter har man også fået øje på, at vandet i glasset bevæger sig, at udhænget skaber nogle sjove linjer i hans ansigt og spejler træerne der rusker i vinden. Hans eneste bevægelse er vejrtrækningen og blinken med øjnene. Jeg nåede også at tænke det bliver en lang eftermiddag. Der tog jeg fejl. Det er en meget anderledes film, hvor der ruttes med tiden. Hele indstillinger af hele handlinger; skylning af grønsager, besøg på er offentligt toilet og måske den smukkeste solopgang jeg har set på film. Den er spejlet i en ramponeret glasfacade og der er så god tid, at vi kan følge en kats langsomme vandring langs hele facaden. Der er en historie og en kausalitet i filmen, men jeg vil lade de andre anmeldere tillægge den et psykologisk lag. For mig er det historien om, hvad der sker når man fortæller Sisyfos at hans mission er meningsløs. Han ender med at sidde på et gadehjørne i Taipei og spille på sin spilledåse.

# data[].attributes.body
27.2.2020. Sydkorea.
Gamhee besøger tre veninder i Seoul mens hendes mand er på forretningsrejse. I et meget roligt tempo, med lange kameraindstillinger, taler hun med veninderne om løst og fast (mest løst). En ting siger hun - ord for ord - til dem alle: At hun og hendes mand har været sammen hver eneste dag i de seneste fem år. Sådan skal det være når man elsker hinanden ... siger hendes mand.
Underfundig, prunkløs og med en meget sjov scene med en nabo og en kat. Ingen vold - som jeg ellers er vant til i sydkoreanske film. Forfriskende anderledes.
🐦🐦🐦🐦

# data[].attributes.body
🐦🐦🐦🐦
28.02.2020 USA
“How often are you forced into sex - never, rarely, sometimes, always?” Spørgsmålet bliver stillet til Autum på en abortklinik i New York langt væk fra hendes lille hjemby i Pennsylvania. Svaret forsvinder i tårer, og baggrunden for hendes elendighed er kun antydninger. På denne måde er denne film ikke særligt amerikansk, og sproget kunne lige såvel være polsk, fransk eller svensk. Livet er grimt som våd sne i storbyen og tungt og besværligt som den kuffert Autum og hendes kusine slæber rundt på i NY. Det som ER amerikansk er den evige prædiken fra velmenende personer mod abort og hober af demonstrerende prædikanter foran abortklinikkerne. Og der er langt fra den amerikanske drøm i denne film, og nok derfor er den en af de spåede spidskandidater til den gyldne bjørn. Jeg - europæeren - følte lidt, jeg havde set den før, men Autum, spillet af en amatørskuespillere er ægte så fire ænder.

# data[].attributes.body
27.2.2020. England.
Leo er ikke til stede nu. Han er hele tiden i fortiden. Ved en kvinde han engang kendte i Mexico. På en græsk ø. Og der er en tragisk begivenhed i den fortid.
Nu er han i New York hvor hans datter, Molly, tager ham til tandlæge og til en øjenundersøgelse. Dvs. han er der ikke, for han aner ikke hvad der foregår, hvor han er, hvad han skal.
Javier Bardem spiller Leo, næsten uden sprog. Det er også væk. Uden sprog - hvad er et menneske så? Et grumt og til tider rørende portræt af en mand revet ud af verden af demens.
🐦🐦🐦🐦 (maks.: 6).

# data[].attributes.body
🐦🐦🐦🐦🐦
29.02.2020 Norge
“Når en af os dør, skal jeg på en jordomrejse”, siger Anja til sin kæreste. For dø, det gør vi alene, men hun fremsætter alligevel ønsket om at tage ham “med på den anden side”. Det ønske er dog lidt svært at forstå, for det er just ikke harmoni og lykke, det emmer af mellem de to voksne i den norske kulturelitære familie med dine, mine og vores børn. Det er jul - og vi havner midt i en moderne version af familiejulen i Fanny og Alexander, på overfladen ægte nordisk hygge, men bag facaden lurer noget.
Anja skal dø og det gør hende fuldstændigt deterministisk og egoistisk i et desperat forsøg på at finde et håb.
Men der er ikke håb - ikke for hende at overleve. Det er et andet håb, der fødes. For med døden in mente er der håb for livet. De to voksne finder tilbage - meget langsomt - til hinanden. “Hvor har du været?” spørger Anja sin Tomas på bryllupsnatten. Aldrig har jeg tudet så meget til et bryllup på film, eller til en film i det hele taget, eller til så gribende fortælling om det det hele handler om: “døden, livet, kærligheden og så’n.” *
*citat fra et seminar med Forfatterskolen 1989

# data[].attributes.body
26.2.2020. Italien.
Flot, vild, skør - og lidt sjov. Men den følelse jeg (Thomas) sidder tilbage med, er desværre at jeg ikke blev berørt. Historien om Pinocchio og hans 'far', Gepetto, er ellers både grum og tragisk. Men det er som om det grumme og tragiske bliver overdøvet af de vilde kostymer, de flotte billeder og de flotte special effects. Som om filmen ikke tør at gå linen ud. Derfor endte den for mig med at blive en smule ligegyldig. Det er jeg egentlig lidt ærgerlig over.
🐦🐦🐦 (maks.: 6)