# data[].attributes.headline
Володимир Шульгин

# data[].attributes.subject
Володимир Шульгин

# data[].attributes.body
Володимир Шульгин (8.04.1894 - 29.01.1918) — студентський діяч, син Якова Шульг

Володимир Якович Шульгин народився 8 (20 за н. ст.) квітня 1894 року в м. Єлисаветграді (нині Кропивницький) в сім'ї визначного історика і громадського діяча Якова Миколайовича Шульгина (1851-1911). Яков Михайлович працював контролером Єлисаветградського відділення Державного банку.

# data[].attributes.attachment_link.title
Шульгин_Володимир_Якович-1

# data[].attributes.headline
День пам’яті Героїв Крут

# data[].attributes.subject
День пам’яті Героїв Крут

# data[].attributes.body
97 років тому, 29 січня 1918 року, українці стримали наступ ворога на Київ, проявивши жертовність і героїзм заради незалежності України.
Бій українських вояків проти більшовицької армії на станції Крути затримав ворога на чотири дні. Таким чином добровольці утримали столицю на час, необхідний для укладання Брест-Литовського миру, який de-facto означав міжнародне визнання української незалежності.

На сьогодні вiдомi прiзвища героїв 20. Це студенти Народного унiверситету Олександр Шерстюк, Ісидор Пурик, Борозенко-Конончук, Головащук, Чижов, Сiрик, Омельченко (сотник); студенти Київського унiверситету святого Володимира Олександр Попович, Володимир Шульгин, Микола Лизогуб, Божко-Божинський, Дмитренко, Андрiїв; гiмназисти 2-ї Кирило-Мефодiївської гiмназiї Андрiй Соколовський, Євген Тернавський, Володимир Гнаткевич, Григiр Пiпський, Іван Сорокевич, Павло Кольченко (прапорщик), Микола Ганкевич

Тож у п'ятницю, 29 січня, Україна вшановує пам'ять Героїв битви під Крутами.

# data[].attributes.body
У 1913 році вступив на природничий відділ фізико-математичного факультету Київського університету. Українофільська діяльність юнака спонукала охранку встановити за ним зовнішнє спостереження, під яке потрапляло і його студентське оточення. Жандарми дали Шульгину кличку “Книговський”, вирішили, що він належав до “партії Української групи”. З початком Першої світової війни, посиленням репресій проти українства збори громадівців припинилися. Володимир продовжував підтримувати особисті стосунки з громадівцями, формуючи їх негативне ставлення до війни.

1917 року В. Шульгин бере активну участь у державотворчих процесах.

Коли постала потреба боронити столицю УНР від агресії Радянського Петрограда, із молоді Київського університету св. Володимира, Українського народного університету та української гімназії ім. Кирило-Мефодіївського братства було створено студентський курінь Січових Стрільців.

Володимир Шульгин - один із організаторів Помічного Студентського Куреня, який у нерівному бою з більшовицьким військом поліг біля станції Крути за незалежність України.

# data[].attributes.headline
Вшанування пам'яті Шульгина Володимира

# data[].attributes.subject
Вшанування пам'яті Шульгина Володимира

# data[].attributes.body
16 грудня 2014 у Кропивницькому з'явилася вулиця Шульгиних, названа не лише в честь Володимира, а усієї його героїчної родини.

У багатьох містах України є вулиця Героїв Крут, до яких належить і Володимир Шульгин.

В Києві існує вулиця Володимира Шульгина.

# data[].attributes.attachment_caption
Загиблий під Крутами Володимир Шульгин та Лідія Тартаковська незадовго до одруження

# data[].attributes.headline
29 січня 1918: Лист до редакції

# data[].attributes.subject
29 січня 1918: Лист до редакції

# data[].attributes.body
Від: Олександра Шульгина
дипломата, посла, генерального секретаря міжнародних справ УНР

Високоповажний Пане Редакторе!

Дозвольте через Вашу часопись звернутись з такою заявою:

14 січня на Бахмач виїхав Студентський Січовий Курінь для боротьби з більшовиками.

15 чи 16 січня відбувся бій під Крутами, після якого українські части відступили, але не повідомили про це Січовий курінь.

Далі так само виїхала і старшина того куріня не давши жадного роспорядження. Частина куріня, побачивши небезпеку, встигла одступити, решта ж, коло 50 чоловік, залишилися на своєму посту, дожидаючи роспоряджень.

Тим часом більшовики їх оточили... По тим чуткам, які вдалося зібрати, скілька душ було забито в бою, частину було розстріляно, а чоловік 20 неначе б то прорвалося і втекло.

Але досі ніяких певних відомостей за всі ці події дістати було неможливо.

Серед тих залишених на поталу більшовикам січовиків був і мій брат Володимир Шульгин.
То от уклінно прохаю всіх, хто має хоч які небудь відомости за мого брата і взагалі за події під Крутами негайно подати всі можливі відомости до редакції Нової Ради (Інститутська, 22) або оповістити свою адресу, щоб я міг їх докладніше роспитати.

Прошу инші газети передрукувати.

Олександер Шульгин
Нова Рада. – 1918. – 5 березня (20 лютого)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Суспільне Кропивницький

# data[].attributes.attachment_link.title
У бою під Крутами брали участь 5 жителів Кіровоградщини

# data[].attributes.headline
За словами Юрія Мирофаненка, наступ більшовиків крутянці стримували впродовж п’яти годин. Їх було близько 6 сотень: 

# data[].attributes.subject
За словами Юрія Мирофаненка, наступ більшовиків крутянці стримували впродовж п’яти годин. Їх було близько 6 сотень: 

# data[].attributes.body
”Вони виконали свою бойову задачу – затримали більшовиків і виграли час для переговорів у Бересті, коли інші УНРівці на дипломатичному фронті домовлялися про військову допомогу”.

# data[].attributes.headline
У бою під Крутами

# data[].attributes.subject
У бою під Крутами

# data[].attributes.body
29 січня 1918 року бере участь у бою під Крутами. В нерівній боротьбі (500 студентів проти 3000 армійців) зазнає смертельного поранення й вмирає.

19 березня тіла 17 загиблих, які вдалося знайти, повезли з вокзалу в супроводі рідних, духовенства, хору О. Кошиця, військового оркестру, регулярних частин, багатьох городян.

Біля будинку керівництва УНР їх прах зустрічали члени ЦР на чолі з М. Грушевським та урядовці на чолі В. Голубовичем.

# data[].attributes.headline
Статті до чаю

# data[].attributes.subject
Статті до чаю

# data[].attributes.body
https://www.istpravda.com.ua/themes/rev100/chroniclers/2018/03/19/153246/

https://iprosvita.com/bij-pid-krutamy-urok-kotryj-ukraintsi-shche-ne-zasvoily/

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Історична правда

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Доктор філософії, громадська діячка

Минуло 4 роки з того часу як сталась ся страшна Крутська подія.

Та хай минають сотки літ, а український нарід не повинен забувати тих 17-20 літніх героїв, що поклали свої голови за його щастя й волю.

А ми, ті, що загубили тоді своїх найдорожчих друзів, ми через все своє життя пронесем в своїх спогадах їх світлий образ.

Ще під час смутних днів 1918 р., коли Київ переходив від Українців до большевиків і від большевиків до Українців, до нас дійшла жахлива звістка про крутську катастрофу, яка сталась 16 січня старого стилю.

У нас в "осередку середнєшкільників" ся звістка зробила гнітюче вражіння.

Багато й наших товаришів загинуло там. Кольченко, Мисан, Соколовський та й ще деякі наші осередчане не вернулися до нас більше.

Як зібрались перший раз після відходу большевиків, то тільки й говорили про Крути. Називали імена загинувших, а в голосі бреніла ще надія: може ще вернуться?...

Та незабаром останню надію втратили. Нас повідомили, що забитих привозять до Київа і щоб ми готувались до похорон.

Нашвидку склався комітет з представників: студентства, середнєшкільників та родичів. Нам, середнєшкільницям - Тані Марковській і мені, доручено закупити квіти і прибрати труни.

Наш невеличкий осередчанський хор за допомогою пані Щуровської готувався до панахиди. Ми всіх сил прикладали, щоб провести в останню дорогу наших товаришів як найкраще, як найтепліше.

Нарешті привезено до Київа 28 трун. Де хто з наших пішов на двірець довідатись хто саме був серед забитих.

У вечері повернулись засмучені бліді зі страшними вражіннями. Трупи було там понівечено, вони були в такому стані, що пізнати кого небудь було майже не можливо.

З наших осередчан Соколовського признала його мати, дехто впізнав Мисана, був ще один труп, думали, що Кольченка, але певности не було, що се саме він, бо очі було виколото, лице так знівечено, що тільки по маленькому шраму на руці можна було догадатися що се він.

Сумні, зажурені в день похорон, ходили ми купувати квіти. Майже в кожній крамниці куди ми заходили заготовані похоронні вінки з написами: там від рідних, там від друзів, від Центральної Ради, від якогось з міністерств, або котроїсь організації.

Продавці, довідавшись, на що ми купуємо квіти, додавали нам дві-три квітки від себе, прохаючи покласти їх до трун тих, хто не мав в Київі ні родичів ні знайомих.

З тяжкими почуттями приїхали ми на двірець. Дізнавшись чого нам треба, нас провели до вагону, що стояв на запасних реях. По приставленій драбині увійшли ми в товаровий вагон.

Тут просто на підлозі, одна коло одної стояло 28 чорних трун. І в сих простих деревляних трунах лежав найдорожчий скарб України - лежали її сини, що без жалю віддали своє молоде життя для її добра і слави, за волю і щастя свого народу.

Сльози набігли на очі, здавили горло і тяжке ридання вирвалось з грудей.

За що, за що ви загинули, марно віддали своє життя? Зрадники старшини покинули вас, утікли, і ось вони житимуть, користуватимуться з утіх життя далі, а ви - що заслужили кращої долі - ви лежите тут мертві замучені!

Одкрили першу труну: серьозне обличчя Мисана. Губи міцно стиснуті, очі закриті, вираз обличчя як і при життю задумливий, рішучий. Далеко від рідні, від близьких, попрощався він з життям.

Взятий в полон під час наступу російських військ на Галичину, він давно ждав повороту до дому. І не діждався, віддав своє молоде життя за щастя инших, за рідний край, за єдину святу Україну.

Спасибі тобі, друже, і прости, як що за твого життя серед нас, ми може мало уваги тобі присвятили. Люди тоді тільки як слід оцінюють ближнього, коли його нема вже поміж ними і повернути не можна!

Друга труна якогось не відомого. Молоде безвусе обличчя з виразом дитини, яку без вини ображано. Хай наші квіти будуть тобі подякою від усього Українського народу.

Підійшли до третьої труни. Тільки хотіли зняти віко, як почувся чийсь істеричний, жіночий голос: "Не займайте - се моя труна!".

Се мати Соколовського оберігає спокій свого сина. Довідавшися, що ми товаришки покійного вона тяжко заридала: "нема вже його між вами, не буде він більше ходити на ваші збори Осередку".

А ось і труна того, хто колись був Кольченком. Та нема сили дивитися.

Милий, дорогий товаришу, що зробили з твого веселого, безжурного обличчя ті звірі? Де твої очі повні завзяття й захвату - юнацького запалу. Нема, нічого нема! Один страшний синій струп, а на місці блакітних живих очей дві страшні дірки...

Пригадується фраза небіжчика під час одного з останніх наших побачень: "яке гарне, яке чудове життя". Ми вертались тоді після веселої вечірки, безжурні, радісні, стомлені веселощами, він тоді перетанцював всіх.

Він так любив життя. І він умів жити. З таким захватом, з такою енергією працював в "Осередку", організовував, закладав, головував в ріжних комісіях та підкомісіях, надаючи їм стільки ваги і значіння!

Як недавно ще ми складали заяву до Центральної Ради про те, щоб міністром освіти назначили І.Стешенка. "Бить по сему" сказав він, пристукуючи долонею печатку "Осередку середнєшкільників". І зробилось дійсно по нашому.

За ввесь час нашого знайомства я не памʼятаю Кольченка без бадьорої, безжурної усмішки. Говорливий, енерґічний, рішучий.

Перед відходом на фронт, прощаючись зі мною і моєю подругою він теж сміявся: "Дівчаточка, ми вернемось переможцями". Не судилось - вернулись та не переможцями!

Перейшли до инших трун. Де які вже прибрано, коло де яких ще пораються родичі. Ось труна Володі Шульгина, що подавав стільки надій...

Та нема сил і змоги спинитись над кождою труною. Нема того пера, якеб списало все те горе, що ховалось в сьому товаровому вагоні, в сих чорних трунах!

О другій годині винесли труни, поставили на прості повозки, і рушив сумний похід. Попереду несли вінки, всі з жовто блакітними стьожками, де які з чорними.

За трунами йшли рідні, близькі, друзі. Сила народу провожала героїв до їх могили. Наш "Осередок" ішов окремо. Сумно похилені голови: попереду несуть прапор.

Співає кілька хорів, кінчить один, починає другий. Дійшла черга й до нашого хору.

Святий боже, святий кріпкий... почав один з хористів... Святий безсмертний... підхопили кілька голосів, та на раз урвались. Тяжке ридання вихопилось з грудей замість співу!

Де хто з хлопців старався ще стриматись, та не довго видержали і ввесь наш Осередок тяжко болюче ридав. Горячий жаль обхопив нас: "не всі ми тут, он попереду везуть тих, хто вже ніколи не буде разом з нами!". Не скоро, дуже не скоро зміг знову співати наш хор.

По дорозі сумний похід кілька раз спинявся. Наші "Діячі" та члени Уряду говорили гучні промови, та нехай иншим разом згадається про їхні нещирі слова, які тоді викликали в нас стільки обурення і ненависти.

Говорили їх ті, чиє місце скоріше повинно було бути там, де згинули сі 17-20 літні юнаки.

Ховали на Аскольдовій могилі. Дорога була дальня, але ніхто з наших осередчан не пристав по дорозі - всі дійшли до кінця.

На краю провалля вирита широка яма. Уже стемніло, коли опустили туди першу труну, за нею другу, третю. Застукотіли грудки глини по віках і глухим стогоном відбились в наших серцях.

Прощайте дорогі друзі-товариші! Ми, що зосталися жити покладемо все наше життя, всю нашу працю на те, щоб прославити те, за що ви зложили свої голови, - щоб наша безталанна - мати Україна, перемогла одвічних ворогів і сама запанувала у своїй хаті!
Соборна Україна, 1922, Ч. 5 (17), 1 лютого, С.1-2.

# data[].attributes.attachment_link.title
19 березня 1918: Крути (Памяти безталанних друзів)

# data[].attributes.attachment_link.description
Та хай минають сотки літ, а український нарід не повинен забувати тих 17-20 літніх героїв, що поклали свої голови за його щастя й волю. Ми, що зосталися жити покладемо все наше життя, всю нашу працю на те, щоб прославити те, за що ви зложили свої голови, - щоб наша безталанна - мати Україна, перемогла одвічних ворогів і сама запанувала у своїй хаті!

# data[].attributes.headline
Родовід Шульгиних

# data[].attributes.subject
Родовід Шульгиних

# data[].attributes.body
https://uk.rodovid.org/wk/Запис:557033

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
З сайту Родовід

1894 народження:

29 січня 1918 смерть:

Володи́мир Шульги́н (*1894 - †29 січня 1918) - студентський діяч, син Якова Шульгіна, організатор і керівник Української Студентської Громади в Києві, заснованої 1913 року. Член Виконавчого Губернського Комітету Ради представників Київщини в 1917 році. З 3 жовтня 1917 року був призначений на посаду діловода Адміністративно-Політичного відділу Генерального Секретарства внутрішніх справ.

Загинув у бою під Крутами. Похований на Лук'янівському кладовищі у Києві.

...

"Найвищим нашим начальством був Олександр Якович Шульгин, людина високої культури і душі. Походив він зі старовинної української родини, батько був громадським діячем, мав ще двох братів, студента - Володимира і Миколу, молодшого".

...

брат Олександра Шульгина Володимир теж був членом Центральної Ради. Він загинув наприкінці січня 1918 року під Крутами у бою з військом російських більшовиків.

Від дідів до онуків

# data[].attributes.attachment_link.title
Володимир Якович Шульгин нар. 1894 пом. 29 січня 1918

# data[].attributes.attachment_link.description
1894 народження: 29 січня 1918 смерть: Володи́мир Шульги́н (*1894 - †29 січня 1918) - студентський діяч, син Якова Шульгіна, організатор і керівник Української Студентської Громади в Києві, заснованої 1913 року. Член Виконавчого Губернського Комітету Ради представників Київщини в 1917 році. З 3 жовтня 1917 року був призначений на посаду діловода Адміністративно-Політичного відділу Генерального Секретарства внутрішніх справ.