# data[].attributes.headline
Краматорська ЗОШ №16 Попов Артем Буктрейлер до 190-річчя Леоніда Глібова

# data[].attributes.subject
Краматорська ЗОШ №16 Попов Артем Буктрейлер до 190-річчя Леоніда Глібова

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Людмила Чоста

# data[].attributes.attachment_link.title
Краматорська ЗОШ №16 Попов Артем Буктрейлер до 190-річчя Леоніда Глібова

# data[].attributes.headline
Краматорська ЗОШ №16 Чоста Костянтин БУКТРЕЙЛЕР ДО 190-річчя ЛЕОНІДА ГЛІБОВА

# data[].attributes.subject
Краматорська ЗОШ №16 Чоста Костянтин БУКТРЕЙЛЕР ДО 190-річчя ЛЕОНІДА ГЛІБОВА

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Людмила Чоста

# data[].attributes.attachment_link.title
Краматорська ЗОШ №16 Чоста Костянтин БУКТРЕЙЛЕР ДО 190-річчя ЛЕОНІДА ГЛІБОВА

# data[].attributes.headline
Буктрейлер до книги Л.Глібова "Цяцькований Осел"

# data[].attributes.subject
Буктрейлер до книги Л.Глібова "Цяцькований Осел"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Майя Савалюк

# data[].attributes.attachment_link.title
Леонід Глібов

# data[].attributes.headline
 Байка "Муха і Бджола"

# data[].attributes.subject
 Байка "Муха і Бджола"

# data[].attributes.attachment_link.title
Леонід Глібов.  Муха і Бджола

# data[].attributes.headline
Байка "Жаба і Віл"

# data[].attributes.subject
Байка "Жаба і Віл"

# data[].attributes.attachment_link.title
Леонід Глібов.  "Жаба і Віл"

# data[].attributes.headline
Байка "Щука"

# data[].attributes.subject
Байка "Щука"

# data[].attributes.attachment_link.title
Леонід Глібов. "Щука"

# data[].attributes.headline
Життя Леоніда Глібова (відео)

# data[].attributes.subject
Життя Леоніда Глібова (відео)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Анатолій Махно

# data[].attributes.attachment_link.title
Семенівка РЕТРО:  Життя Леоніда Глібова (фільм 2007)

# data[].attributes.headline
Глібов-учитель

# data[].attributes.subject
Глібов-учитель

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Автор: Чернігівський історичний музей імені Василя Тарновського

Леонід Глібов написав 107 байок українською мовою. 59 із них - переробки відомих сюжетів, 16 - переклади, 32 - оригінальні твори. Він автор 43 поезій, 27 віршованих загадок і відповідей до них, 12 акровіршів, двох казок, поеми, комедії, етнографічної записки та оракула

"Як учитель Леонід Глібов користувався надзвичайною любов'ю учнів, - розповідає журналіст Олександр Тищинський. - Він був зовсім не схожий на тогочасних педагогів. Захоплююче та прекрасно читав лекції та майже ніколи не запитував про домашні завдання. Визначений на це час він використовував для читання книг. Часто для таких, що зовсім не стосувалися його спеціальності. При цьому ніколи і нікого не карав. На його уроках завжди був зразковий порядок".

На час роботи вчителем Чернігівської гімназії випав найактивніший період творчості Глібова. Публікує свої байки у місцевих "Губернських відомостях". Згодом починає видавати власний часопис - "Чернігівський листок".

Тим часом один за одним помирають його батьки. Потім гине донька - подавилася кісткою, коли їла рибу. Дружина Параскева заводить роман із письменником Пантелеймоном Кулішем. Йде до розлучення. Але Куліш виїздить за кордон, а жінка клянеться Глібову у вірності. Після цього випадку він пише байку "Горлиця і Горобець". Оповідає, як до Горлиці залицявся Горобець. Але та відмовила залицяльнику й обрала Голуба.

Ой не будьте,

паниченьки-молодці,

І ви такі, як отії горобці;

Бо налетить часом

сивий Голубок -

Болітиме головонька і чубок! - завершується вірш.

Та згодом у Параскеви з'являється новий "горобець" - землемір Іван Андрущенко. Леонід вдає, що не помічає стосунків. Андрущенка арештують за участь у підпільній організації "Земля і воля". Серед його паперів знаходять листи від Глібова і його дружини. Вчителя звільняють з посади, забороняють видавати "Чернігівський листок". Чотири роки він змушений жити у тестя в Ніжині.

Параскева помирає від раку молочної залози. Через рік Глібов бере шлюб вдруге. Повертається до Чернігова. У Російській імперії на той час заборонена публікація творів українською мовою. Нові байки шле до Львова - на той час Австро-Угорщина. Підписується псевдонімом Дідусь Кенир - так називає свою канарку.

Традиційними стають посиденьки в помешканні Глібова щочетверга.

Приятелі та шанувальники сходяться по обіді. Зазвичай застають господаря в його кімнаті, де він дрімає. Заварюють чай, а тоді до пізньої ночі обговорюють театральні й літературні новинки.

"Усі ці розмови оживлялися оригінальними образними думками й повідомленнями самого господаря, - згадує його товариш Михайло Шевелів. - Вони так захоплювали гостей, що останні часто й не чули бою стінного годинника, що висів тут же у вітальні. Тільки два або й три голосні удари примушували гостей розходитись додому".

"Не можна було без розчулення дивитися, як поважний сліпий старець у невеликому гуртку своїх найближчих приятелів почне бувало ввечері оповідати свої майстерно складені байки та інші п'єски, - додає редактор журналу "Київська старовина" Володимир Науменко. - Мимоволі кожен із присутніх сповна перейметься і художніми образами, які миготять один за іншим, і особливо чудовою, влучною українською мовою, якою досконало володів покійний".

Глібов майже не виходить зі свого помешкання. Лікарів до себе не підпускає. Виняток - близький приятель Іван Лагода. Коли його нарешті оглядають медики, висновок невтішний - виявляють астму, серце, легені й печінка ослаблені. Також констатують "брайтову хворобу" - запалення нирок.

Він диктує Олександрові Тищинському свою останню байку - "Огонь і Гай". А через два дні вже не може встати з ліжка. Весь час перебуває при свідомості - впізнає гостей, намагається з ними перемовлятися. Сповідається перед священиком. Не може ковтати, тож із харчів йому дають тільки воду з вином. Коли підсовують склянку молока, відмовляється пити:

- Нащо ж дурити?

Від лікарської допомоги відмовляється.

- Фантазія... Рятуйте... Покинули... Пустіть, іду додому - останні слова, сказані за півгодини до смерті.

Глібова ховають на подвір'ї монастиря Святої Трійці. Кошти на похорон виділяє земська управа. Процесія розтягується на півмилі. Труну несуть співробітники та прихильники письменника, віко - місцеве жіноцтво. Один з вінків - від київських колег "Ветерану українського письменства".

1827, 5 березня - Леонід Глібов народився у селі Веселий Поділ - тепер це Семенівський район Полтавської області.

1841 - під час навчання в Полтавській гімназії написав перший вірш - "Сон".

1852 - взяв шлюб із Параскевою Бордоніс, донькою Ніжинського протоієрея.

1855 - почав працювати вчителем історії та географії спершу в Чорному Острові - тепер Хмельницька область, потім - у Чернігівській гімназії.

1863 - через листування з членом таємної організації "Земля і воля" Іваном Андрущенком звільнений з роботи і позбавлений права вчителювати надалі. Видав першу збірку своїх байок.

1867 - овдовів. Наступного року знову одружився - з економкою Параскевою Барановій.

1893, 10 листопада - Леонід Глібов помер у своєму помешканні в Чернігові.
Мати помолилася, показала перші чотири літери та нагодувала кашею
"Українські байки, що створили Леоніду Глібову його славу, вирізняються задумливим гумором і яскравим національним забарвленням, - пише виданий 1916 року п'ятий том Російського біографічного словника. - І люди, і звірі його байок - українці від голови до ніг. Імовірно, саме ця властивість і створила творам Глібова їхню широку популярність. Мораль цих байок нескладна, завжди безпосередньо витікає з сюжету і не є лише зовнішньою приставкою. Байки Глібова можуть перебувати в одному ряді з найкращими творами цього виду в європейській літературі".

Літературна доля Глібова була визначена ще в дитинстві. Коли Льолику - так його називали тоді - виповнилося 7 років, мати Орина Гаврилівна почала вчити хлопця грамоти. У день святого Наума - покровителя творчості - помолилася, показала перші чотири літери та нагодувала кашею.

Жили на Полтавщині. Батько Леоніда Глібова працював управителем кінських табунів у поміщика Порфира Родзянка. Той узяв на себе обов'язок піклуватися про Льолика. Хлопцеві було доручено доглядати квітник при маєтку. За це його називали "квітчастим королем".

"Родзянко був із тих стародавніх справжньо-освічених панів, що, не глядячи на свою заможність і московське виховання, не цурався рідних звичаїв, - говорить журналіст Олександр Тищинський, який товаришував із Глібовим. - Різдвяні, Великодні й інші свята відбувались як слід - із кутею, книшами, пасками й усім тим, що по звичаю належало до цих свят. Колядники й засівальники теж не гонилися з двору, а з повагою вітались і добре обдаровувались, і ніхто інший це не робив, як сам Льолик, бо йому це було поручено і гроші давано".

Леоніда відправляють у Полтавську гімназію. Вже у другому класі він пише перший вірш "Сон" - про те, як йому бракує рідної домівки:

І важко зітхнулось

В чужій стороні,

І жаль дуже стало,

І гірко мені...

Текст потрапляє до рук вчителя російської мови. Той схвалює починання хлопця. Поезію публікують у газеті "Полтавські відомості". До шостого класу у нього вже є сотня невеликих творів - переважно російською мовою. Половину з них видає збіркою. Коли звістка про це доходить до керівництва гімназії, Леоніду загрожує карцер. Через рік його відраховують - за погану успішність.

Під впливом "Кобзаря" Тараса Шевченка Глібов починає писати українською. Найкраще вдаються байки.

Якщо ви помітили помилку у тексті, виділіть її мишкою та натисніть комбінацію клавіш Alt+A

Автор: Чернігівський історичний музей імені Василя Тарновського

Леонід Глібов написав 107 байок українською мовою. 59 із них - переробки відомих сюжетів, 16 - переклади, 32 - оригінальні твори. Він автор 43 поезій, 27 віршованих загадок і відповідей до них, 12 акровіршів, двох казок, поеми, комедії, етнографічної записки та оракула

Ой не будьте,

паниченьки-молодці,

Бо налетить часом

сивий Голубок -

- Нащо ж дурити?

І важко зітхнулось

В чужій стороні,

І жаль дуже стало,

І гірко мені...

# data[].attributes.attachment_link.title
Учитель Леонід Глібов майже ніколи не запитував про домашні завдання

# data[].attributes.attachment_link.description
"Як учитель Леонід Глібов користувався надзвичайною любов'ю учнів, - розповідає журналіст Олександр Тищинський. - Він був зовсім не схожий на тогочасних педагогів. Захоплююче та прекрасно читав лекції та майже ніколи не запитував про домашні завдання. Визначений на це час він ...

# data[].attributes.headline
Цікаві факти з життя

# data[].attributes.subject
Цікаві факти з життя

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Цікаві факти про Леоніда Глібова розкажуть про його життя та творчість, про дитинство, освіту, таланти, захоплення, особисте життя.

Леонід Глібов цікаві факти з життя

Леонід Глібов (1827- 1893) - український письменник, поет, байкар, видавець, громадський діяч.

Народився Леонід Глібов на Полтавщині. Його батько, Іван Назарович, працював управителем поміщицького маєтку. Мати, Орина Гаврилівна, була освіченою, багато читала, любила театр. Вона стала першою вчителькою маленького Льолика (так лагідно його називали в родині).

Л. Глібов був хворобливою дитиною. Змалку він захоплювався квітками, за це до нього приліпили жартівливе привітання: "Здоров був, Льолику, квітчастий королику!".

Вірші почав писати російською мовою під час навчання в Полтавській гімназії. У 1846 році він відібрав п'ятдесят найкращих своїх віршів і на початку наступного року видав у Полтаві їх окремою книжечкою, давши їй назву "Стихотворения Леонида Глебова 1845 и 1846". Замість похвали й позитивних відгуків, учень був викликаний інспектором гімназії І. І. Боровиковським для винесення догани за видання книжки без відома дирекції гімназії.

З 1861 р. він почав видавати газету " Черниговский листок": йому доводилося бути і редактором, і автором, і коректором. Глібов-редактор порушував у газеті важливі проблеми того часу, зокрема жіночої освіти, викладання рідною мовою тощо. Свої дописи вміщував під псевдонімом Простодушний, також підписувався як Дідусь Кенир, Капітан Бонвиван, П.Сонін. "Черниговский листок" проіснував до 1863 p., коли Валуєвським циркуляром було заборонено українську мову.

Л. Глібов "зумів залучити до співпраці у "Черниговском листке" багато відомих діячів (П. Куліш, О. Кониський, О. Лазаревський, П. Єфименко, П. Кузьменко, О. Маркевич, О. Тищинський, М. Олександрович, І. Андрющенко та ін.)

Глібов працював викладачем у Чернігівській чоловічій гімназії. Учні завжди з повагою відгукувалися про свого вчителя, знали напам'ять його байки.

Відомий байкар був учителем Петра Антоновича Косача − батька Лесі Українки. Поетеса в дитинсві також зачитувалася його творами.

За зв'язки з членом підпільної організації "Земля і воля" І. Андрущенком у 1863 р. Глібова було позбавлено права вчителювати, встановлено над ним поліцейський нагляд. Лише через п'ять років Глібов виклопотав посаду завідувача земською друкарнею. За п'ять років без роботи він мав удосталь часу на самоспоглядання.

Хвороба серця й астма підірвали здоров'я Леоніда Івановича. У останні роки життя він втратив зір, але продовжував писати під лінійку з лупою.

Ідеалом для Л. Глібова було спокійне життя, без перевантажень і випробувань. "Епітет завзятий мені не личить, - писав він 22 червня 1861 року в листі до О. Я. Кониського, - тому що я мир і спокій вважаю синонімами щастя". Лише велика любов до України й покликання журналіста підштовхують його до такої клопітної справи, якою було редагування щотижневої газети.

За п'ять днів до смерті поет продиктував близькому приятелеві останню байку "Огонь і Гай", якій судилося стати своєрідним заповітом байкаря. Помер він на 66-му році життя від астми і хвороби серця.

Залишив Глібов великий доробок: 107 байок українською мовою, 43 поезії, 27 віршованих загадок, 12 акровіршів, двох казок, поем і комедій, які дуже подобаються дітям.

Леонід Глібов особисте життя

Глібов був двічі одружений, рідних дітей не мав. Перший шлюб з дочка протоієрея Параскева Бордонос щасливим не став. Дружина віддавала перевагу світським розвагам, неодноразово зраджувала байкаря, а їх семирічна донька Ліда померла. Через кілька років дружина також пішла з життя.

Довгих 11 років Глібов жив сам. Та через деякий час закохався у свою економку Параскеву, одружився, всиновив її 13-річного сина. А коли Леоніду було за 50 - дружина народила сина Сергія. Але дитина померла. Глібов важко переживав цю втрату, сили покидали тіло, здоров'я було підірване.

# data[].attributes.attachment_link.title
Леонід Глібов цікаві факти - Dovidka.biz.ua

# data[].attributes.attachment_link.description
Цікаві факти про Леоніда Глібова розкажуть про його життя та творчість, про дитинство, освіту, таланти, захоплення, особисте життя. Леонід Глібов (1827- 1893) - український письменник, поет, байкар, видавець, громадський діяч. Народився Леонід Глібов на Полтавщині. Його батько, Іван Назарович, працював управителем поміщицького маєтку. Мати, Орина Гаврилівна, була освіченою, багато читала, любила театр.

# data[].attributes.headline
Український Езоп

# data[].attributes.subject
Український Езоп

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Меню *My FaceBook *Мій самвидав *Проблемы НТР *Мечты о машинном переводе *Відтінки культури *Скарби нашої землі *Здорове життя *Рідний край *Мій рідний Ніжин *Погляди на Київ *Київські шляхи *Битви за рідну землю *Бабин яр *Глобус України *Наші мандрівки *Наші Карпати *Люди *Родовід Лисенків та Біланів *Життєпис *Мой сын Олег, пилот *По следам Добрыни *Леонід Глібов *Станiслав Лем *Юрiй Лисянський *Георгiй Малаков *Олена Телiга *Вiктор Суворов *Карел Чапек *Ukrainian Aeneide *Ukrainian FolkArt
Сайт, а особливо посилання з нього, станом на початок 2000-х років.

1827-1893

Леоніда Івановича Глібова Іван Франко назвав поряд з Євгеном Гребінкою найкращим українським баснописьцем, а його вірші - перлинами української лірики.

Леонід Глібов народився 4 березня (21 лютого) 1827 р. в с. Веселий Поділ на Полтавщині. Батько майбутнього письменника, Іван Назарович, був управителем маєтків поміщиків Родзянків у с. Веселий Поділ, а згодом - у с. Горби.

Родзянки, відомі поміщики, вважали себе прихильниками мистецтва, і всерйоз хвалилися власними порнографічними віршами, наче справжньою літературою; їх домашній театр був гніздом розпусти. В своєму "чересчур затейливом саду" Родзянки шмагали кріпаків так само, як і їх необізнані з музами сусіди в традиційних конюшнях. Пушкін презирливо назвав одного з Родзянків "наперсником Феба иль Приапа", а Шевченко - "грязным стихоплетом" та "отвратительным старикашкой".

Глібов змалку надивився на поміщицьку жорстокість і людські бідування. Чи не тому, за свідченням сучасників, першим, ще дитячим його твором була сатира на одного з місцевих поміщиків.

Навчався хлопець спочатку вдома: вчителькою його була мати Орина Гаврилівна, культурна та освічена жінка. Змалечку Леонід дуже любив всякі рослини, охоче доглядав за квітами, за що його прозвали "квітчастим королем". До нього навіть "прилипло" жартівливе привітання: "Здоров був, Льолику, квітчастий королику!"

З 1840 p. Леонід вчився у Полтавській гімназії, де дитячий ще інтерес до літератури зміцнів і поглибився після знайомства з творами видатних російських і українських письменників. Уже в перших класах гімназії він починає писати вірші російською мовою: його перша відома нам поезія "Сон" датована 1841 р. Частина написаних у гімназії поезій була надрукована 1847 р. в Полтаві окремою книжкою "Стихотворения Леонида Глебова". Замість очікуваних лаврів, перша книжка принесла авторові лише неприємності - інспектор гімназії зробив Глібову "внушение" та пригрозив карцером. Однак Глібов і далі продовжував писати вірші, а знайомство з О. Афанасьевим-Чужбинським привернуло особливу увагу молодого поета до творчості Шевченка й Гребінки, яких Чужбинський знав особисто.

Важка хвороба змусила Глібова 1847 р. перервати навчання й повернутися додому. Після невдалої спроби вступити на медичний факультет Київського університету він 1849 р. вступає до Ніжинського ліцею князя Безбородька. В ліцеї, утвореному на базі Гімназії вищих наук, склалася міцна літературна традиція - його вихованцями були М. Гоголь, Є. Гребінка, А. Мокрицький та інші діячі культури й літератури, імена яких на той час були вже широко відомі.

Нехтуючи заборонами й переслідуваннями, ліцеїсти захоплювалися читанням прогресивної періодики й пробували писати самі. Байки Глібова, писані ним у Ніжині, здобули визнання товаришів і навіть деяких викладачів; зокрема професор теорії та історії літератури М. Тулов вважав, що "байки Л. І. Глібова у показі побутового життя українців - цілком самостійна й дуже цінна праця і є великим внеском у літературу". Ці байки разом з віршами та етнографічними записами друкувалися в 1853-1861 pp. у додатках до "Черниговских губернских ведмостей".

Надто нещасливо склалася для Глібова обставини. Раптово помер його батько (провалився на Дніпрі під лід і застудився). Довелося на цілий рік залишити навчання й знову жити в себе на хуторі. Невдовзі померла і мати. Отож ліцей він закінчив аж 1855 року.

Після закінчення 1855 р. ліцею Глібова було призначено вчителем історії й географії в Чорному Острові на Поділлі (1856). Письменницький авторитет Глібова на той час настільки зріс, що вже наступного року збірку його байок збиралися видавати в Чернігові й навіть Петербурзі.

Педагогічну й літературну працю Глібов поєднує з культурно-просвітницькою діяльністю, бере участь у гуртку місцевої інтелігенції, організовує літературні вечори та вистави, навіть сам пише п'єси "До мирового" й "Хуторяночка". Особливо зблизився Глібов з землевольцем І. О. Андрущенком, який був зв'язаний не тільки з організаціями "Землі і волі" в Москві та Петербурзі, а й з О. Герценом, одержував з закордону і поширював політичну літературу, зокрема "Колокол", "Полярную звезду" та інші заборонені видання.

Певне послаблення реакції в кінці 50-х і на початку 60-х років ознаменувалося організацією недільних шкіл для народу, виданням книжок, виходом нових журналів. Глібов брав безпосередню участь у роботі місцевої недільної школи, відкритої при гімназії. Саме в цій школі вчився і зберіг теплі спомини про свого вихователя батько Лесі Українки.

Свої байки та вірші Глібов друкував у журналі "Основа", що з 1861 p. виходив у Петербурзі. В середині 1861 р. він почав видавати тижневик "Черниговский листок" (російською й українською мовами), що мав виразний літературний ухил і виходив за своїм значенням за межі місцевого органу, особливо після припинення 1862 р. видання "Основи". Значну частину статей для "Черниговского листка" писав сам Глібов, публікуючи їх під кількома псевдонімами. Глібов сам був його і редактором, і автором, і коректором.

1863 р. у Києві в серії "Для народного читання" вийшла перша збірка байок Глібова. З'явившись у час сумнозвісного валуєвського указу, яким заборонялося видавати книги українською мовою, вона відразу була заборонена для народних шкіл, а частина тиражу знищена.

У липні 1863 р. заарештували І. Андрущенка. Серед його паперів було знайдено листи Глібова. Становище ускладнилося ще й тим, що І. Андрущенко передав з тюрми "на волю" Л. Глібову конфіденційні листи, які той мав переслати в московську та петербурзьку організації "Землі і волі". Ці компрометуючі Глібова послання державного злочинця потрапили в слідчу комісію. Хоч обшук на квартирі письменника був безрезультатним, у серпні 1863 р. заборонили "Черниговский листок" та встановили поліційний нагляд за Глібовим, а згодом, з 1 жовтня, розпорядженням міністра освіти його звільнили з посади вчителя. Віднині все листування Глібова пильно переглядав місцевий поліцмейстер.

Позбавлений роботи, Глібов 30 жовтня 1863 р. виїхав у Ніжин до батьків дружини, де й поневірявся без певних занять.

Біда за бідою підкрадається в родину Глібових. Спочатку Леонід Іванович втратив улюблену доньку Ліду, потім померла його дружина. Після цих бід Глібов надовго замовк. Тільки через два роки він зміг повернутися до Чернігова на посаду переписувача губернського статистичного комітету. Наприкінці 1867 р. Глібову вдається влаштуватися завідуючим чернігівською земською друкарнею. На цій посаді йому судилося пробути пожиттєво.

Справжнє творче горіння повернулося до Глібова наприкінці життя. Він починає друкуватися в Галицьких журналах "Дзвінок" і "Зоря". За останні чотири роки письменник створює українською мовою більше, ніж за весь попередній час. Популярність його зростає.

1891 року чернігівська громадськість відзначила п'ятдесятиріччя творчої діяльності Л. Глібова. Надійшли вітальні адреси, телеграми з різних міст України. Четвертий номер "Дзвінка" повністю присвячується ювілярові.

Протягом 1890-1893 років байкар написав понад 50 віршованих загадок, жартівливих пісеньок та акровіршів для дітей. Ці твори друкувалися під псевдонімом "дідусь Кенир", відрізняються дотепністю, щирістю, досконалістю художньої форми.

В пошані й славі, але фізично розбитим, майже зовсім сліпим доживає Л. Глібов останні свої дні. 10 листопада (29 жовтня) 1893 року від астми й хвороби серця на 66 році життя його не стало. Ясного й теплого осіннього дня Чернігів проводжав в останню путь свого улюбленого поета. Труну Глібова несли на руках далеко за місто до Троїцького монастиря, де його було поховано. На пам'ятнику поетові, спорудженому на кошти громадськості, було викарбовано слова В. Cамійленка, написані в день смерті Глібова.

Симон Наріжний. Українська преса. Українські журналісти.
Ігор Качуровський - неокласик із Ніжина.

Юрий Левитанский.

Дмитрий Кимельфельд. Черниговский водевиль.

Виставляючи на посміховисько одвічні суспільні біди, Леонід Глібов наслідував традиціям всесвітньовідомих байкарівЕзопа,Лафонтена,Крилова та інших, сприяючи розвитку української культури і рівноправному її входженню у світовий контекст.

Михайлин Ігор Леонідович. Історія української журналістики. Книга перша. Підручник. - Харків: Харківське історико-філологічне товариство, 2000. - 279 с. С. 237-249. Розділ сімнадцятий Газета Леоніда Глібова "Черниговский листок"

Заснування газети. Особистість Л. Глібова та характер його видання. Політичні огляди, подорожні нариси, соціальна сатира, освітня проблематика, огляди культурного життя на сторінках "Черниговского листка". Інші автори газети. Припинення видання

Видання щотижневої газети "Черниговский листок" можна розглядати як приклад благотворного впливу журналу "Основа" на українське громадянство й українську журналістику. Якщо можливе видання великого "грубого" часопису українського спрямування в столичному Петербурзі, то чому не можливі видання скромних газет такого ж напрямку в провінційних містах України? Такі думки неодноразово виникали в свідомості активних українофілів.

Навесні 1861 року Л. Глібов подав до Київського цензурного комітету клопотання про дозвіл видавати в м. Чернігові щотижневу газету. Одночасно звернувся й до директора гімназії, у якій працював учителем, підтримати його прохання. До цензурного комітету була подана й програма нового часопису. "Мета видання, - писав у ній майбутній видавець і редактор, - надати можливість місцевим жителям мати друкований орган громадського життя і діяльності" ( цит. за кн: Деркач Б. А. Леонід Глібов: Життя і творчість. - К.: Дніпро 1982 - С 23). У газеті передбачалося друкувати літературні твори невеликого розміру; новини й повідомлення з столиці губернії та повітових міст; популярні статті з сільського господарства, домоводства, промисловості, торгівлі, медицини, освіти тощо; бібліографічні повідомлення та короткі відгуки про книжки; а також об'яви приватних осіб та офіційних установ. Ціна "Черниговского листка" встановлювалася на 1861 рік - два карбованці сріблом. На цей час Л. Глібов уже був відомим письменником, автором поетичної книжки російською мовою, численних українських байок, опублікованих у газеті "Черниговские губернские ведомости", а також публікації великої добірки віршів в "Основі".

Леонід Іванович Глібов [21. II. (5. III) 1827, с. Веселий Поділ, Полтавщина - 29. X. (10. XI) 1893, Чернігів] - знаменитий український байкар, народився в родині управителя поміщицького маєтку. З 1840 року він вчився в Полтавській гімназії, багато читав, серед його лектури - й нечисленні на той час українські книжки. Але розпочав творчість юнак російською мовою. У 1846 році він відібрав п'ятдесят найкращих своїх віршів і на початку наступного року видав у Полтаві їх окремою книжечкою, давши їй назву "Стихотворения Леонида Глебова 1845 и 1846". Замість похвали й позитивних відгуків у критиці, учень був викликаний інспектором гімназії І. І. Боровиковським (братом знаменитого поета Левка Боровиковського) для винесення догани за видання книжки без відома дирекції гімназії.

Л. Глібов був хворобливою дитиною, що позначалося на його успіхах у навчанні. Того ж 1847 року йому довелося залишити гімназію, так і не закінчивши її. Провівши два роки в батьковій оселі, Л. Глібов знову береться до навчання, уже в доволі пізньому віці вступивши в Ніженський ліцей вищих наук князя Безбородька, де він вчиться впродовж 1849-1855 років. Під час навчання в 1853 році на сторінках неофіційного відділу "Черниговских губернских ведомостей" він друкує близько тридцяти українських байок, започаткувавши новий напрям у своїй творчості. Попрацювавши короткий час у містечку Чорний Острів Подільської губернії, 1858 року Л. Глібов переїздить до Чернігова, де дістає посаду вчителя географії в місцевій чоловічій гімназії, а згодом призначається наглядачем благородного пансіону при ній. Про його популярність свідчить також і те, що його запрошують викладати історію й географію до приватного пансіону в Чернігові. У Чернігівській чоловічій гімназії Л. Глібов був учителем майбутнього письменника Г. Успенського та відомого громадівця П. Косача (батька Лесі Українки). Учні завжди з повагою відгукувалися про свого вчителя, знали напам'ять його байки.

Ідеалом для Л. Глібова було спокійне життя, без перевантажень і випробувань. "Епітет завзятий мені не личить, - писав він 22 червня 1861 року в листі до О. Я. Кониського, - тому що я мир і спокій вважаю синонімами щастя" ( Глібов Л. І. До О. Я. Кониського // Глібов Л. І. Твори: У 2 т. - К., 1974. - Т. 2. - с. 352). Лише велика любов до України й покликання журналіста підштовхують його до такої клопітної справи, якою було редагування щотижневої газети.

12 липня 1861 року Л. Глібов розпочав видання "Черниговского листка". У серпні 1863 року його видання було припинене у зв'язку з процесом над членом народницької організації "Земля і воля" І. О. Андрущенком, який був товаришем і автором Л. Глібова. Незважаючи на те, що, крім дружніх листів, ніяких компрометуючих матеріалів знайти не вдалося, Л. Глібову не лише було заборонено видавати газету, але його було звільнено з посади вчителя й вислано адміністративним порядком до Ніжина. Лише в 1867 році йому дозволили повернутися до Чернігова, де за допомогою прихильників його таланту йому було запропоноване місце директора земської друкарні, яка на той час ще не існувала і яку ще треба було створити. На цій посаді й працював знаменитий байкар до кінця свого життя. Його байки за життя виходили тричі: у 1863, 1872 і 1882 роках, щоразу повнішим виданням. Наприкінці життя він став відомий як дитячий письменник, друкуючи в народовському дитячому журналі "Дзвінок", що почав виходити з 1890 року, багато дитячих віршів, загадок, акростихів тощо.

Видання "Черниговского листка" на початку 1860-х років було журналістським подвигом Л. Глібова. Чернігів у ті роки, хоч і був невеликим провінційним містом, але в ньому жили відомі діячі свого часу: Павло Чубинський, Опанас Маркевич, Степан Ніс. Свідома українська інтелігенція навіть змогла об'єднатися й утворити громадську організацію - товариство шанувальників рідної мови. На це коло й спирався Л. Глібов у своїх журналістських намірах. До участі в газеті йому вдалося залучити П. Куліша, О. Кониського, П. Кузьменка, П. Єфименка, М. Вербицького, М. Номиса, О. Лазаревського, вже згаданого І. Андрущенка. Але їм належали лише окремі невеликі матеріали. Через брак коштів і невелику кількість читачів регіонального видання Л. Глібову так і не вдалося налагодити більш-менш тривалий випуск газети, у її виданні раз у раз траплялися великі перерви. Так, у 1861 році вийшло лише 11 чисел часопису, у 1862 - 36, а в 1963 - 14 (усього було видано 61 число газети). Це не дозволяло залучити до сталого співробітництва відомих діячів, участь яких у газеті мала принагідний характер. З цих же причин не вдавалося створити й кореспондентську мережу хоча б у повітових містах Чернігівщини, хоча видання було помічене місцевою інтелігенцією, про що свідчили листи читачів, які надходили на адресу редакції й використовувалися Л. Глібовим у його журналістській діяльності. Переважну більшість матеріалів доводилося писати самому редакторові, який і був не просто основним, але і єдиним співробітником "Черниговского листка", виконуючи в ньому функції кореспондента, коректора й навіть кур'єра.

Можна було б припустити, що причиною появи "Черниговского листка" е пошук уже відомим поетом своєї трибуни, органу для друкування власних літературних творів. Але з Л. Глібовим вийшло інакше. Його захопила журналістика так, що стало неможливим займатися власне художньою творчістю. За 1861 - 1863 роки він опублікував на сторінках "Черниговского листка" всього дві українські байки, два давніх (з 1846 року) перероблених вірша російською мовою, а також 13 нових російських віршів. Це дозволяє твердити: газета створювалася зовсім не для публікації художніх творів, а для виконання чисто журналістських, інформативних функцій. Російські твори, опубліковані в газеті, власне, нічим не прикметні, слабкі й невиразні; йому не вдалося знайти свого шляху в російській поезії, здійснити помітні відкриття. Українські байки з "Черниговского листка" теж не належать до золотого фонду глібовської байкарської творчості. Якраз вони - "Мишача рада" і "Пан на всю губу" - були переспівами сюжетів І. Крилова, максимально близькими до оригіналів.

Зате в кожному номері своєї газети друкувалися власні матеріали Л. Глібова, статті і нариси, де він описував місцеві події, подавав хроніку культурного життя міста, створював картину тутешніх звичаїв і порядків. Він ставився до Чернігова з великою мірою критичності, але й з любов'ю. У числі першому 1861 року (12 липня), викладаючи свою програму, редактор писав: "Незважаючи на всі труднощі, якими супроводжуються подібні заходи в такому скромному місті, як наш Чернігів, ми вирішили утворити місцевий орган громадського життя і діяльності, цілком сподіваючись, що освічені люди, які співчувають загальній справі, допоможуть нам у цьому важкому ділі".

Як уже мовилося, видання "Черниговского листка" велося з великими перервами, що були спричинені постійними матеріальними труднощами, які відчувала редакція. Вичерпувалися ті незначні кошти, що вдавалося зібрати за рахунок передплати, і видання припинялося. В окремій листівці, виданій у 1863 році перед черговим поновленням видання - число перше вийшло в цьому році лише 7 травня, - Л. Глібов з гіркотою, але стримано скаржився на байдужість публіки до своєї газети.

Він виправдовувався перед передплатниками за невиконання своїх зобов'язань, але водночас просив у них дозволу вказати на пом'якшуючі його провину обставини. Вони, на його погляд, такі: вітчизна наша - не США чи Англія, де існує загальна потреба в читанні, а ідеї літають у повітрі; у нас же читають мало, думають неохоче; "своє, рідне нас майже не цікавить", тому й погано розходяться місцеві видання, до числа яких належить і "Черниговский листок". "Зізнаємося, - писав далі Л. Глібов, - ми не розраховували ніколи на значне число передплатників; але помірність у попиті на наше видання перевершила наші навіть цілком помірковані сподівання: передплатна сума не покривала до сих пір витрат на друкування й папір" ( Глібов Л. І. Об издании еженедельной газета "Черниговский листок" в 1863 г. // Глібов Л. І. Твори: У 2 т. - К., 1974. - Т. 2. - С. 271).

Коли наказом начальника Чернігівської губернії від 23 серпня 1863 року видання газети було припинене і з Л. Глібова взята підписка про його обізнаність з цим рішенням, то він лишився винним губернській друкарні 144 карбованці, які довго не міг відшукати, про що свідчать два письмових зобов'язання про сплату належної суми до губернського правління, перше з яких написане 4 вересня 1863 року, а друге - через місяць: 6 жовтня.

Незважаючи на матеріальну скруту, байдужість місцевої публіки, розхолоджуючі перерви у випуску, Л. Глібов продовжував з дивовижною наполегливістю видавати газету. Зрозуміло, що заробітку вона йому не приносила, а збитки він змушений був покривати з власних коштів, але пекуча потреба розмови з читачами, висловлення власних думок і оцінок, формування суспільної думки спонукали його до продовження справи, аж поки на нього не гримнув "самодержавний кулак" й видання не було заборонене урядово.

Найбільш охоче Л. Глібов писав про освіту, культуру, але не оминав і політичні події, створював цікаві описові подорожні нотатки, звичаєві нариси. У статті "Не всі передбачення здійснюються..." (14 травня 1863) Л. Глібов коментує другу річницю скасування кріпацтва. Як відомо, здійснення реформи й було розтягнуте саме на два роки. От вони й закінчилися. Висловлювалися різні передбачення щодо цієї події, дехто, з острахом чекавши, що звільнений народ кинеться до помсти панам, повтікали в міста. "Але нічого не сталося, - відзначав Л. Глібов, - народ просто містифікував нас "слушним часом", 19 лютого пройшло так благополучно, ніби його й зовсім не бувало". Ця фраза часто наводилася в радянських наукових працях про байкаря як нібито свідчення його передового світогляду. Як відомо, за більшовицькою концепцією, реформа нічого не дала народові; як суголосне з цією думкою звучало й висловлювання Л. Глібова. Але в статті редактора "Черниговского листка" мова йде зовсім про інше. Насправді ж скасування кріпацтва він вважав "великою реформою нашого часу", яка "розв'язала руки міліонам людей, надавши їм свободу облаштовувати своє щастя". "Ми віримо в наш народ, - писав Л. Глібов, - віримо, що він досягне повного щастя, тільки не скоро, як очікують оптимісти, не раптом, не завтра", бо "прогрес на те і прогрес, що підпорядкований законам поступовості". Після цих загальних міркувань у статті викладені конкретні статистичні дані про звільнення селянства від кріпацької залежності. Оцінки Л. Глібова, оперті на значну фактичну базу, добре аргументовані, виглядають переконливими й виношеними. Та й чи могла демократична людина 1860-х років ставитися до скасування кріпацтва інакше, ніж до видатної події сучасності, яка принесла визволення від рабства мільйонам співвітчизників?

З подорожніх нотаток приваблює нарис "Ніжин", написаний, як свідчить дата під ним, ще 1860 року, а опублікований 26 липня 1861 року. Це зовсім не традиційний географічно-статистичний нарис. У ньому Л. Глібов розповідає про місцеві прикмети, цікавих людей міста, включає сюди цілі новели з містечкового провінційного життя.

Наприклад, розповідаючи про мисливця Василя Кутька, який є мало не місцевою визначною пам'яткою, автор прагне продемонструвати його вроджений гумор і розповідає такий епізод. Якось, повертаючись з полювання, Василь зайшов у приміську корчму випити чарку горшки і зустрів там знайомого єврея Янкеля. Мисливець жартома почав просити в нього грошей - мовляв, свої усі потратив на полюванні, то й випити ні за що. Янкель не хотів давати. Тоді Василь запропонував йому в заставу в'язанку набитої дичини. У Янкеля загорілися очі: якщо у Василя немає грошей, то, може, й застава буде його. Він позичив. Василь випив і закусив. Пішли друзі разом до міста. Янкель знемагав від тяжкої ноші, адже Василь віддав йому відразу впольовану дичину. Але дорогою мисливець квапив супутника, мовби й не помічаючи, як тому важко. Підійшовши до своєї вулиці, Василь став прощатися й забирати дичину. "Як то так? А борг?" - обурився Янкель. Тоді Василь дістав з кишені гроші і, вручивши Янкелю позичену суму, подякував за те, що "потрудився донести мою дичину". Янкель стояв приголомшений.

Нарис "Ніжин" мав підзаголовок "З подорожніх нотаток". І хоч Л. Глібов, зрозуміло, ніяким подорожнім не був, жив у Ніжині довго й добре його знав, але йому вдалося здійснити блискучу стилізацію записок людини, яка вперше проїздить через Ніжин, розмовляє з його мешканцями, спостерігає за типами й поведінкою тутешніх прикметних осіб, спостережливим оком новачка помічає відмінності від інших населених пунктів і звертає на них увагу читачів. Так чи інакше, але Л. Глібову вдалося переконливо виступити під маскою мандрівника. Можливо, і підпис під нарисом "Киев, 1860" і псевдонім "Ив. Кенер", яким він був підписаний, покликані були завершити враження справжності від цієї маленької літературної містифікації.

У відповідності з природним нахилом свого таланту, який так виразно виявився і в байкарській творчості, Л. Глібов на сторінках своєї газети вдавався й до соціальної сатири. Оскільки сатира на особи в локальному просторі Чернігова просто була неможливою, то цілком виправданим виглядало звернення до сатири на явища. У числі четвертому (від 2 серпня) 1861 року Л. Глібов започаткував цикл нарисів "Нотатки Простодушного", змальовуючи в них суспільні типи, властиві, зрозуміло, не самому лише Чернігову, але в цілому російському імперському життю.

Перший нарис циклу відкривався описом природи рідного краю, який покидав оповідач, та розповіддю про його пригоду із закоханою в нього дівчиною з сусіднього хутора. А втім, палке кохання, яке мало не спалахнуло між молодими людьми, було швидко зруйноване листом Маші-Ундіни, який висвітлив її як безграмотну, обмежену особу. Простодушний тікає від неї і знаходить собі службу в Чернігові. Він обіцяв своїм друзям вести щоденник і от пропонує з нього деякі фрагменти.

Якось знайомий із Ноздрьовки розповів йому історію про станового пристава Махайлова, "пристрасного любителя усіляких приношень". Недавно він відібрав у купця сувій парусини під виглядом боротьби з контрабандою, але використав її задля себе, пошивши літній сюртук. Знайомий розповів і другий випадок, який ілюстрував самодурство п. Махайлова. Кілька разів він вимагав, щоб розсильний частував його свіжою рибою, а коли той не зміг в черговий раз облаштувати почастунок, побив його. Розсильний подав скаргу, але справа не розглядається. Завершуються нотатки Простодушного побажанням, аби начальство розглянуло цю страву: "яка б розігралася славна і разом повчальна драма".

Продовження "Нотаток Простодушного" було вміщено в числі сьомому (від 23 серпня) 1861 року. Після ліричного початку автор знову передає оповідні права своєму знайомому, цитуючи його лист, що описує звичаї якогось символічного куточка "нашої нещасливої Аркадії". Один богоугодний заклад, який міститься там, перетворений на "прибутковий маєток". Лікар Образинін отримує доходи від своєї медичної діяльності, що її зміст складає засвідчення нездібності нижчих чинів нести військову службу. Оповідач докладно з'ясовує, скільки і за які конкретні послуги дістає хабарів згаданий лікар, розповідає про жалюгідне утримання справжніх хворих.

Згідно з основними рисами маски Простодушного закінчує він нарис міркуваннями про те, що "в нашому скромному Чернігові: у нас зовсім не те..." Тут усі виконують свої прямі обов'язки: священики моляться, урядовці - чесно урядують, лікарі - лікують і т.д.

Цикл "Нотатки Простодушного" обіцяв бути цікавим і дошкульним. Вдало знайдений образ оповідача, який ніби не здогадувався про справжній зміст описуваних фактів і явищ, розповідав не власні історії, а лише переказував почуте або цитував написане в листах до нього, який цілком поважно протиставляв гріховній провінції незаплямований і чистий Чернігів, міг на довгі роки забезпечити успіх газеті. Але продовження цикл не мав. Очевидно, глибоку іронію, яка лежала о основі головного художнього прийому "Нотаток", неможливо було приховати, і Л. Глібову було зроблене зауваження про неможливість таких гострих публікацій. Що було дозволене в столиці (у С.-Петербурзі з 1859 року виходив знаменитий щотижневий сатиричний журнал "Искра"), те викликало відчутний опір у замкнутому просторі провінційного губернського міста. Редактор відчув це і припинив на самому початку так вдало розпочатий цикл.

А втім, у ті роки не було нейтральних тем, які б зовсім не мали суспільного резонансу. Помітно політизувалася навіть освітня проблематика. З матеріалів про освіту важливе значення має стаття "Про стан жіночої освіти", опублікована 19 липня 1861 року. У ній кілька разів згадується ім'я видатного науковця М. І. Пирогова, колишнього попечителя Київської навчальної округи, при якому були розроблені нові правила виховання дівчат у пансіонах. Французька мова, музика й танці - ось головні предмети, що досі викладалися в таких навчальних закладах. Але, на думку Л. Глібова, програми їх слід наповнювати науковими відомостями. Навівши загальні міркування, Л.Глібов вивів своїх читачів на ширший обрій за допомогою прикладів із столичного життя.

"Приємне явище в цьому відношенні представляє нам петербурзьке суспільство, - писав він, - де вже не здається і для дам диким не тільки відвідування публічних лекцій в університеті, але навіть систематичне вивчення науки на університетській лаві: серед студентів Петербурзького університету вже кілька дівчат постійно й старанно займаються предметами, видимо, для них сухими й непотрібними".

Головна думка статті полягала в тому, що жіноча освіта повинна збільшувати свій науковий обсяг, і в освіті жінка повинна бути зрівняна з чоловіком. Л. Глібов у цій статті виступив поборником жіночого рівноправ'я, попередником майбутніх феміністичних рухів.

Але особливо охоче писав "Черниговский листок" про місцеві події культурного життя. З цього погляду великий інтерес становлять два номери від 11 і 18 червня 1863 року. У першому з них під заголовком "Короткий звіт про події минулого тижня" розповідалося про дві вистави, дані під час ярмарку товариством шанувальників рідного слова (7 і 10 червня). Перша вистава складалася з живих картин, друга - з сценічного втілення знаменитої "Наталки Полтавки". Обидві вистави мали на меті "допомогу убогим студентам нашої губернії".

Живі картини були пройняті характером місцевим, який і надав їм життя і привабливості. "Вистави ці були ніби уособленням художньої України, - писав про них автор. - Характерні риси української музики, українського малярства й поезії знайшли тут більш чи менш повне вираження. Розмаїті звуки південноруської пісні, найчарівніші із сцен побутового життя й могутні вірші нашого Кобзаря Шевченка приваблювали по черзі увагу слухачів, діючи на них магічною силою рідного слова, рідної природи й рідної мелодії".

Друга стаття "Про виставу "Наталки Полтавки", дану аматорами 11 червня" є блискучою театральною рецензією. Звертає на себе увагу досить критичне ставлення Л. Глібова до тексту І. Котляревського. Для нього лібрето "Наталки" не витримує художньої критики. Проте сценічні достоїнства п'єси безсумнівні, і за це вона високо цінується критиком. У ті часи "Наталка Полтавка" виконувалася на музику відомого віденського композитора Іоґанна Ляндвера, що працював на Україні диригентом кріпацького хору графа Потоцького.

Критик докладно аналізує саме те, що й має бути предметом театральної рецензії, - гру акторів. Як він глибоко це робить, видно з його розгляду, наприклад, виконання ролі возного, яку грав М. А. Кольчевський. Актор смішив глядачів по-старому, і більшість публіки залишилася ним цілком задоволена, відзначає критик. Але далі йдуть цікаві міркування. "Ми ж вважаємо, - пише критик, - що М. А. К., за безсумнівного комічного обдарування, міг би виконати свою роль краще, якби знав її дещо гірше. Це трохи дивно, але вірно. Ретельно вивчена роль, за недостатнього знайомства зі сценою, лилася нестримно, руйнуючи ілюзію незавченої людської мови, що вимовляється з паузами і в хвилини спокійного розмірковування, і в хвилини пристрасті".

Вимогливість Л. Глібова працювала на піднесення майстерності акторів, допомагала їм вдосконалювати свою майстерність. Театральні рецензії в "Черниговском листке" відзначалися професіоналізмом, глибоким розумінням природи мистецтва, всебічним відображенням і аналізом театральних творів - сценічних вистав.

На сторінках "Черниговского листка" Л. Глібов постав не просто як письменник, що з нудьги заблукав у журналістику, а як цілком професійно сформований журналіст. Його матеріали розмаїті, охоплюють всі сфери життя, цікаві спостереженнями, оригінальні і яскраві за поетикою. Л. Глібов виявив себе й політичним аналітиком, і вимогливим рецензентом, і, нарешті, просто глибоким оглядачем місцевого життя.

Виявив себе редактор і як гарний організатор. Незважаючи на всі перешкоди, що виникали на шляху видання газети, Л. Глібов "зумів залучити до співпраці у "Черниговском листке" багато відомих діячів. У газеті друкувалися П. Куліш (вірші, уривки з прозових творів, статті, наукові праці), О. Кониський (вірші, статті, кореспонденції, рецензії, подорожні нариси), О. Лазаревський (історичні розвідки, наукова публіцистика, полемічні замітки), П. Єфименко, П. Кузьменко, О. Маркевич, О. Тищинський, М. Олександрович, І. Андрющенко та ін." ( Дисак Ф. Глібов Леонід Іванович // Українська журналістика в іменах: Матеріали до енциклопедичного словника / За ред. М. М. Романюка. - Львів, 1994. - Вип. І. -С. 39).

Орієнтуючись на "Основу", Л. Глібов запровадив у своїй газеті рубрику "Из уст народа", де друкував українські народні казки, пісні та оповідання. З історико-етнографічними та фольклористичними розвідками виступали П. Чубинський, М. Номис, О. Маркевич, О. Тищинський.

Незважаючи на помітну кількість художніх творів на сторінках "Черниговского листка", усі вони є фактами бібліографії, а не літературної критики чи історії літератури. П. Куліш надрукував тут два вірша: "Остання пісня" (20 вересня 1861), виконану в дусі фольклорних стилізацій, та "Шуканнє-викликаннє" (15 жовтня 1862), що пізніше в дещо переробленому вигляді включив у збірку "Дзвін" (1893). Можливо, варто вважати цей твір найкращим художнім здобутком "Черниговского листка". Поет створив образ ліричного героя, у якого охололо серце й він тепер живе розумом; він як орел, гордий і самотній; жадає єднання з орлицею, що літає вище за орла. Цей вірш відкривав нові грані Кулішевого поетичного таланту, недарма він не загубився в плині часу і майже через тридцять років був згаданий автором і використаний у його новій збірці.

Ряд творів опублікував у чернігівській газеті О. Кониський: вірші "До вбогої" (16 серпня 1861) "Безталанна" (13 травня 1862), оповідання "Беглые" (30 серпня 1861). Але художній талант полтавського автора був невисоким, Л. Глібов як редактор весь час втручався в його тексти, намагаючись поліпшити їх. У листах він виправдовувався за виправлення, не забуваючи одночасно похвалити письменника, аби зберегти одного з нечисленних своїх співробітників. "Оттам, у стихах Ваших (не гнівайтесь, будьте ласкаві) послідні строчки трохи я змінив: хотілось як лучче, бо стихи хороші, - писав Л. Глібов до автора 16 жовтня 1861 року. - (...) Коли Вам такі поправки не по нутру - напишіть, я буду осторожен" ( Глібов Л. І. До О. Я. Кониського // Глібов Л. І. Твори: у 2т.- К., 1974. - Т. 2 - С 354).

З власне інформаційних журналістських матеріалів Л. Глібов обирав суголосні з своїми власними поглядами статті. "Заметка о г. Остре" (30 червня 1862) М. Александровича нагадувала власний нарис Л.Глібова про Ніжин. Цілком у дусі "Нотаток Простодушного" розповідав у статті "З хроніки одного повітового містечка (Нотатки туриста)" І. Андрущенко (6 вересня 1861) про поміщицю-здирницю, яка, відвідуючи хати селян, "як Плюшкін, тягла в комору по одному екземпляру всього, що їй траплялося в скрині дівчини чи жінки: чи сорочка, чи намітка - все одно".

Проблемам народної освіти, зокрема запровадженню в неї української мови, була присвячена стаття О. Лазаревського (2 липня 1863). З'явившись після Валуєвського циркуляра і заборони діяльності недільних шкіл, вона аргументовано доводила неможливість заборони живої мови, якою розмовляє багатомільйонний народ і успішно створюється література. "Щирий і правильний погляд на справу народної освіти, - твердив автор, - не допускає нам вбачати у вживанні малоросійської мови в наших сільських школах та в розповсюдженні творів малоросійської словесності між нашим народом ні поганого наміру, ні переслідування будь-яких темних обласних інтересів, ні вияву своєї солідарності, ні відчуження від рідної сім'ї слов'яноруської".

Цій же меті захисту освіти українською мовою була присвячена стаття І. Лашнюкова "Чеські народні школи і педагогічний інститут для приготування вчителів народних шкіл у Празі" (28 травня, 4, 11 червня 1863), яка розповідала про корисний досвід розв'язання національного питання в Австрії, до складу якої тоді входила Чехія.

Робота авторського колективу допомагала Л. Глібову у його нелегкій справі видання "Черниговского листка", хоча, як уже мовилося, ця підтримка була нестабільною й ненадійною. Л. Глібов-редактор був таким обережним і поміркованим, вів свою газету так обережно, що вона продовжувала виходити й після Валуєвського циркуляра. Лише арешт народовольця І. Андрущенка, у якого були виявлені цілком безневинні листи Л. Глібова, відчутно зашкодив репутації редактора й призвів до непередбачуваних наслідків. Міністр внутрішніх справ П. Валуєв у розпорядженні від 10 серпня 1863 року категорично вимагав від губернського начальства відібрати в Л. Глібова право на видання газети. 23 серпня 1863 року редактор змушений дати підписку про припинення ним тижневика. 30 серпня на квартирі редактора був проведений обшук, що тривав шість годин. І хоча ніякі компрометуючі матеріали не були знайдені, міністр освіти з 1 жовтня звільнив Л. Глібова й з посади вчителя. Такі покарання були накладені на людину цілком невинну, якій навіть звинувачення в чому-небудь пред'явлене не було. Залишившись без засобів до існування, Л. Глібов виїхав до Ніжина, де жив кілька років на утриманні свого тестя. Після цього в умовах самодержавної Росії ні йому, ні комусь іншому здійснити видання українського періодичного органу не вдавалося.

"Черниговский листок" завершив перший період історії української журналістики. Газета була видатним явищем української провінційної преси свого часу, гідним супутником столичного журналу "Основа". Тижневик будив застояне болото провінції, виносив на суд громадськості важливі проблеми суспільного життя, був тим дзеркалом, у якому чернігівське громадянство могло бачити свій реалістичний образ. А відтак, творчий досвід Л. Глібова-журналіста потребує свого вивчення як цікава сторінка української духовної культури.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
леонід глібов ніжин чернігів журналіст видавець байка мова украинский язык культура история історія

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Valery M. Lysenko, Валерій Миколайович Лисенко

# data[].attributes.attachment_link.title
Леонід Глібов, український Езоп: байкар, журналіст, видавець

# data[].attributes.attachment_link.description
Меню *My FaceBook *Мій самвидав *Проблемы НТР *Мечты о машинном переводе *Відтінки культури *Скарби нашої землі *Здорове життя *Рідний край *Мій рідний Ніжин *Погляди на Київ *Київські шляхи *Битви за рідну землю *Бабин яр *Глобус України *Наші мандрівки *Наші Карпати *Люди *Родовід Лисенків та Біланів *Життєпис *Мой сын Олег, пилот *По следам Добрыни *Леонід Глібов *Станiслав Лем *Юрiй Лисянський *Георгiй Малаков *Олена Телiга *Вiктор Суворов *Карел Чапек *Ukrainian Aeneide *Ukrainian FolkArt Сайт, а особливо посилання з нього, станом на початок 2000-х років.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Могила Леоніда Глібова у Чернігові

Народився у селі Веселий Поділ Хорольського повіту. Його батько, Іван Назарович Глібов, був управителем кінськими табунами в маєтку поміщика Гаврила Родзянка. Дитинство провів у селі Горби Кременчуцького повіту, куди з Веселого Подолу перейшов на роботу його батько, забравши з собою сім'ю.

Початкову освіту здобув удома за допомогою матері, а 1840 року вступив до Полтавської гімназії, де почав писати вірші і де виходить його перша збірка російською мовою "Стихотворения Леонида Глебова" ( 1847). До жанру байки Глібов звертається під час навчання у Ніжинському ліцеї вищих наук, тоді ж деякі з них друкує у газеті "Черниговские губернские ведомости".

Після закінчення ліцею ( 1855) Глібов працює вчителем історії та географії в Чорному Острові на Поділлі, а з 1858 - у Чернігівській чоловічій гімназії, гаряче захищає прогресивні педагогічні методи. Навколо сім'ї Глібова групується чернігівська інтелігенція. 1861-го письменник стає видавцем і редактором новоствореної газети "Черниговский листок". На сторінках цього тижневика часто з'являлися соціально гострі матеріали, спрямовані проти місцевих урядовців, поміщиків-деспотів, проти зловживань судових органів. За зв'язки з членом підпільної організації "Земля і воля" І. Андрущенком у 1863 Глібова було позбавлено права вчителювати, встановлено за ним поліцейський нагляд.

Два роки поет живе у Ніжині, а 1865-го повертається до Чернігова та деякий час працює дрібним чиновником у канцелярії губернатора. З 1867 він стає управителем земської друкарні, продовжує активну творчу працю, готує збірки своїх байок, видає книги-"метелики", друкує фейлетони, театральні огляди, публіцистичні статті, поезії російською мовою, твори для дітей.

Помер 10 листопада 1893 в Чернігові, де його й поховали на території монастиря Святої Трійці (вулиця Толстого, Болдина гора).

Байки Глібова, видані у Херсоні, кооперативним товариством "Укр. книгарня". 1918 рік. Упорядник Сергій Шульгин

Широке визнання в українській літературі Глібов здобув як байкар. Усього він написав понад сотню творів цього жанру. Перша збірка "Байки Леоніда Глібова", що містила 36 творів, вийшла у Києві 1863-го, але майже весь наклад її був знищений у зв'язку з Валуєвським циркуляром. 1872-го вдалося видати другу, доповнену в порівнянні з першою, книгу байок, а 1882-го - третю, що була передруком попередньої. Спроби надрукувати інші збірки Глібову не вдалися - перешкоджали цензурні заборони.

Народна пісня на вірш "Журба" на поштовій листівці

Ведмідь-пасічник

Вовк та ягня

Журба ("Стоїть гора високая...")

Жаба й Віл

Зозуля і півень

Квіти

Лисиця-жалібниця

Мальований стовп

Мірошник

Муха й бджола

Охрімова свита

Пісня

Синиця

Солом'яний дід

Цуцик

Шелестуни

Щука

Вшанування пам'яті

5 березня 2017 року на державному рівні в Україні відзначалась пам'ятна дата - 190 років з дня народження Леоніда Глібова (1827-1893), письменника, байкаря, видавця, громадського діяча.

На його честь названо декілька урбанонімів, наприклад вулиця Глібова у містах: Львів, Черкаси.

Під час німецького панування в Харкові, на його честь була перейменована вулиця Анрі Барбюса, зараз вулиця Юри Зойфера.

Література

Про Леоніда Глібова

Бондар М. Леонід Глібов: Негативи, позитиви, маски // Слово і час. - 1997. - 4. - С. 52-61.

Бондар М.П. Леонід Глібов (1827-1839) / М.П. Бондар // Історія української літератури ХХ століття: підручник: У 2т кн. Кн 1/ ред. М. Жулинського. - Київ, 2006. - С. 153-173.

Бугаєвич І., Зайченко І. Нові матеріали про Л. І. Глібова // Укр. мова і л-ра в шк. - 1985. - Ч. 8. - С. 15-18.

Герасименко В.Я. Леонід Глібов/ В.Я. Герасименко // Історія української літератури: У 8 т. - Київ, 1968. - Т. 3. - С. 284-296.

Леонід Глібов (1827-1893) // Усі українські письменники / упоряд. Ю.І. Хізова, В. В. Щоголева. - Харків, 2006. - С. 161-166.

Гур'єв Б. Леонід Іванович Глібов // Глібов Л. Твори. - К., 1964. - С. 3-28.

Деко О.А. Журавлиний заспів: докум. повість/ О.А. Деко. - Київ: Рад. письменник 1970. - 123 с.: іл

Деркач Борис Андрійович. Леонід Глібов. Життя і творчість. - Київ : "Дніпро", 1982. - 256 с. - 40 000 прим.

Зубков С. Видатний байкар // Глібов Л. Твори. - К., 1988. - С. 6-22.

Зубков С. Видатний байкар // Глібов Л. Байки. Поезії. - К., 1991. - С. 5-24.

...І такі романтичні легенди навколо "Журби" // Горбатюк Василь. З-під трави забуття: Подільські шляхи українських письменників. - Хмельницький, 2011. - С. 13-14.

Катаргіна Т. І. Глібов Леонід Іванович [Архівовано 9 серпня 2020 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2004. - Т. 2 : Г - Д. - С. 117. - 518 с. : іл. - ISBN 966-00-0405-2.

Колесник П. Творчість Леоніда Глібова // Глібов Л. Твори: У 2-х т. - Т. 1. - К., 1974. - С. 5-25.

Колесник П. Український байкар // Гребінка Є., Глібов Л. Твори. - Донецьк, 1986. - С. 125-126.

Марценюк С. Слово і час Леоніда Глібова // Дивослово. - 1996. - Ч. 9. - С. 60-61.

Мовчун А. Леонід Іванович Глібов і його твори в початковій школі // Почат. шк. - 1999. - Ч. 6. - С. 42-46; - Ч. 7. - С. 46-48.

Мовчун А. Леонід Глібов та його твори у шкільному вивченні // Дивослово. - 2000. - Ч. 2. - С. 44-52.

Пільгук І. Леонід Глібов: До 150-річчя з дня народж. - К.: Т-во Знання УРСР, 1977. - 48 с.

Побідаш І. Л. Леонід Іванович Глібов - письменник, педагог, журналіст/ І.Л. Побідаш. - Київ , 2004. - 71 с.

Руденко Н. Вовки та ягнята. Ті та не ті... // Всесвіт. л-ра в серед. навч. закл. України. - 1996. - Ч. 6. - С. 36-38.

Свиричевський А. Леонід Глібов байкар і педагог/ А. Свиричевський// Педагог. вісн. - 1996. - № 1. - С. 13-15.

Сиваченко М., Деко О. Леонід Глібов: Дослідження і матеріали. - К.: Дніпро, 1969. - 289 с.

Степанишин Ю. Розвиток українського байкопису: Від Г. Сковороди до Л. Глібова // Укр. л-ра в загальноосвіт. шк. - 2000. - Ч. 3. - С. 58-62.

Хропко П. Національна основа творчості Леоніда Глібова: До 175-річчя від дня народж./ П. Хропко // Дивослово. - 2002. - № 3. - С. 55-58.

Історія української літератури другої половини XIX століття. - Київ, 1979.

Видання творів

Глібов Леонід. Вареники: байка / іл. П.Лапина. - Липовець, Київ. губ. : Товариство "Вернигора", 1918. - 8 с. : іл. - На тит. і обкл. авт.: Леонід Глібів ; Кн.5.

Глібов Леонід. Лисиця-жалібниця; Гадюка і ягня: байки / іл. П. Лапина. - Липовець, Київ. губ. : Товариство "Вернигора", 1918. - 8 с. : іл. - На тит. і обкл. авт.: ; Кн.6.

Леонід Глібів. Байки та загадки / упоряд. Ф.Гурвіч; мал. та обкл. Є.Рачова. - [Одеса]: Дитвидав, 1938. - 84 с. : іл.

Глібов Леонід. Веснянка / мал. М. Глухова. - Львів, [1941]. - 6 с. : іл.

Глібов Леонід. Квітчине весілля / мал. В.Литвиненка. - Київ: Молодь, 1947. - 7 с. : іл.

Глібов Леонід. Байки / лінографія В. Литвиненка. - Київ: Молодь, 1947. - 56 с. : іл.

Глібов Леонід. Твори / Мал. Г. Глікмана. - Київ: Молодь, 1955. - 160 с. : іл.

Глібов Леонід. Загадки і жарти дідуся Кенира. - Львів: Книжково-журнальне видавництво, 1958. - 59 с.

Глібов Леонід. Твори / Вступ. ст. С. Д. Зубков. - Київ: Дніпро, 1967. - 263 с. : ілюстр., портр. - (Шкільна бібліотека).

Глібов Леонід. Твори: У 2 т. - Київ, Наукова думка, 1974.

Цяцькований осел: вибр. твори: для серед. шк. віку / Л. І. Глібов. - Київ: Веселка ,1976. - 133 с.

Байки / Л. І. Глібов . - Київ: Дніпро 1979. - 173 с.

Твори / Л. І. Глібов / вступ. сл. С. Зубкова . - Київ: Дніпро 1982. - 232 с. - (Шк. б-ка).

[Байки]/ Леонід Глібов // Українська байка/ упоряд. і вступ. сл. Б. А. деркача, В. Т. Косяченка; іл. Ю. І. Криги. - Київ, 1983. - С. 132-230.

Байки. Поезії / Л. І. Глібов/ вступ. сл. С. Зубкова . - Київ: Дніпро, 1982. - 232 с. - (Шк. б-ка)

Глібов Леонід. Цяцькований осел: вибр. твори / упоряд., прим. М. П. Бондаря ; вступ. ст. Д. Білоуса; мал. А. Жуковського. - Київ: Веселка, 1987. - 206 с.

Глібов Леонід. Твори / вступ. ст. С. Д. Зубков ; худож. А. П. Василенко. - Київ: Дніпро, 1988. - 236 с. : іл. - (Шкільна бібліотека).

Вибрані твори / Л. І. Глібов / вступ. сл. С. Д. Зубкова . - Київ: Дніпро, 1991. - 269 с. : іл.

Глібов Леонід. Золота тарілочка: вірші, байки та загадки / упоряд. С.Вишенського; худож. Р.Сахалтуєв. - Київ: Веселка, 1994. - 93 с.

Глібов Леонід. Байки / упоряд. та передм. Р. Мельникова ; худож. Ю. Кучеровська. - Київ: Школа, 2005. - 128 с. - (Хрестоматія школяра).

Глібов Леонід. Цяцькований осел: вибр. твори: вірші, байки / вступ. ст. Д. Г. Білоуса ; післямова Б.Шевеліна. - Київ: Просвіта, 2005. - 375 с.

Твори Леоніда Глібова, Ксенофонта Климковича, Володимира Шашкевича. - У Львові: Вид. т-ва "Просвіта", 1911. - 580 с. : портр. - (Руска письменність ; 7). [Архівовано 27 вересня 2018 у Wayback Machine.]

[Байки]/ Леонід Глібов // Сковорода Г. Українська байка/ Г. Сковорода, Є. Гребінка, Л. Глібов. - Харків, 2006. - С. 116-244.

Глібов Леонід. Твори / упоряд., передм., прим. Р. П. Іванченко. - Перевид., допов. - Київ: Дніпро, 2016. - 230, [1] c. : [1] портр. - Вип. на зам. Держ. ком. телебачення і радіомовлення України за програмою "Українська книга" 2016 р.

Глібов Леонід.Байки / дизайн обкл. К. С. Герасимової. - Київ: Книгаренька: Видавець ФОП О. С. Шарлай, 2018. - 108, [3] с.

Глібов Леонід. Щука ; Муха й Бджола ; Жаба й Віл: байки. Акровірші. Загадки / в оформ. обкл. використано роботу М. Олійника. - Київ: Знання, 2019. - 223 с. : [1] портр. - (Скарби ; 2019, № 9).

# data[].attributes.attachment_link.title
Глібов Леонід Іванович - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Народився у селі Веселий Поділ Хорольського повіту. Його батько, Іван Назарович Глібов, був управителем кінськими табунами в маєтку поміщика Гаврила Родзянка. Дитинство провів у селі Горби Кременчуцького повіту, куди з Веселого Подолу перейшов на роботу його батько, забравши з собою сім'ю.