# data[].attributes.body
Mireia Solé

He escollit una imatge, la imatge que més m’ha conmogut durant la meva vida.

Ha sigut extreta d’una pel·lícula estrenada el 4 de març del 1993 anomenada ‘La llista de Schindler’, una pel·lícula dirigida per Steven Spilberg basada en el llibre ‘Schindler’s Ark’.

Tracta sobre la situació real durant la Segona Guerra Mundial d’Oskar Schindler, un membre del partit nazi que intentant treure un cert benefici d’això, salvà a 1.200 jueus instal·lats al camp de concentració de Paszów després de viure certes liquidacions del Gueto de Cracovia, però el fet real per el que es va adonar de la barbaritat de l’holocaust fóra la imatge directa d’una nena amb un abric vermell caminant perduda i desesperada enmig de la massacre nazi. I aquesta escena és la que he escollit i d’on he extret la fotografia. (és feta amb un pla conjunt, on hi apareixen un petit grup de persones representant una relació entre elles. La persona més important i el punt d’interés fotogràfic es concentra en la part central i dreta, en la nena, en el punt de color que ressalta amb tot el fons i altres elements).

Ràpidament al veure de que tractava la tasca m’ha vingut al cap aquesta imatge perquè per començar, em va fer pensar moltíssim (a part de xocar-me i de tocar directament la meva sensibilitat). Em va fer pensar perquè el que representa és clarament una metàfora visual on el que vol remarcar és el color de la sang vessada per tots els dispars i morts de l’holocaust que no s’aprecien del tot al transcurs de la pel·lícula al ser en blanc i negre.

Aquesta imatge és també significativa per la pel·lícula ja que és l’únic element amb color que apareix en totes les seqüències. Totes les escenes són editades amb blanc i negre menys el detall de l’abric vermell de la nena.

La imatge en si no s’acaba d’entrendre fins que no apareix una escena més endavant, on en l’exhumació dels cadàvers de la matança torna a veure el cos junt amb l’abric vermell de la nena. Aquesta escena causa un impacte emocional brutal sobre l’espectador i a més és interpretat en l’escena següent on s’enfoca un primer pla de l’expressió de l’Oskar.

# data[].attributes.body
Pau Ros
La imatge representa l'actual construcció del mur que Donald Trump, actual President dels Estats Units d'Amèrica està construint per tal de dividir EUA de Mèxic.
La interpretació d'aquesta imatge no amaga un secret, sinó un sentiment; potser es ràbia el que sent aquest home per un païs, però del que si que podem estar segurs es de que el President és una persona racista. No només s'ha comportat d'aquesta manera amb els mexicans, també ha fet referències a la vulnerabilitat de la dona a la societat de manera masclista o fins i tot mofar-se de la incapacitat nuclear i armamentística d'una potència mundial com és Korea del Nord.
Aquesta imatge per tant, és la descripció gràfica d'una personalitat nacionalista, on és pensat que no hi ha res millor que el seu territori. I per si fos poc, és àvar, ja que no vol que ningú tasti el seu païs (per això s'està construint el mur).

# data[].attributes.body
Judith Gironès
Agafant un enfocament diferent, he selccionat una foto que per mi representa l'actualitat. Per començar , es una foto captada al moment exacte i amb l'efecte de l'ull de GoPro. El missatge darrere,  l'interpreto que nosaltre hem evolucionat d'una manera que sinó penjes les teves fotografies sembla que t'ho inventis, que no ho has viscut. En aquest cas el jove Martí Camps Frigola va ser penjarla al seu compte i tot seguit se nominada 'Photo of the day a GoPro Channel' arribant fins els 250.000 likes. El que vull dir es que les fotos (amb pacienca i dedicació) pots arribar a captarles en moment perfecte.

# data[].attributes.body
Gina Giró
Aquesta imatge va ser fotografiada per Nick Ut el 8 de juny de 1972 a Trang Bang un poble al nord de Saigón, Vietnam.

La nena vietnamita, que apareix despullada a la imatge, Kim Phuc, tenia nou anys i moments abans estava refugiada amb la seva família en un temple, quan de sobte van sentir avions i com que tenien por de ser bombardejats i van córrer cap a fora a buscar un lloc més segur, just en aquell moment les bombes van impactar contra el petit poble i aquestes, plenes de napalm, un líquid que s’adhereix a la pell humana i s’inflama, van cremar el cos de Phuc. Ella es va arrancar la roba, que estava cremant, i va córrer de dolor, li queia la pell del coll, esquena i braç esquerre i cridava desesperadament que es moriria, va afirmar el fotògraf. Segons recents entrevistes que li han fet, Phuc, recorda molta calor i un dolor atroç.

He escollit aquesta imatge perquè em sembla molt impactant que Nick Ut tingues la capacitat de capturar el moment exacte on es veu la cara de desesperació i plor de Phuc a la recerca d’alguna ajuda, també perquè en una simple fotografia va saber reflectir el moment tan dur que s’estava vivint.

# data[].attributes.body
Anna Orts
Aquesta imatge que trobem avall va ser fotografiada el dia 17 d'Agost del 2017 a Barcelona. Es va produir un atropellament massiu, fent servir la tècnica de vehicle-ariet que es basa en un grup de terroristes que empren un vehicle contra un edifici, un grup de persones... En aquest atemptat van morir 15 persones de les quals 13 van morir en el moment de l'incident i d'altra banda van resultar ferides 152 persones de diversa consideració.
He escollit aquesta imatge ja que per mi és un fet històric que ha passat a la nostra ciutat i un dels quals m'ha impactat més. És un fet que sempre recordaré ja que el meu pare estava treballant per aquella zona i em vaig preocupar.
Aquesta imatge va ser fotografiada a les 5:08 hores per El Periódico, utilitzant un pla general.

# data[].attributes.body
Adrià Garnica
Aquesta fotografia es va fer quan la policia va detenir a Pablo Escobar al 1977 per possessió i tràfic de drogues . Només es sap que la imatge va ser feta per la Policia de Medellín, però no es sap qui en concret va ser l'encarregat de prendre la fotografia.
La imatge només ens mostra al famós narcotraficant, somrient, aixecant un cartell de la presó de Medellín amb el que seia el número que el representaria "128482".
Per entendre la imatge, ens hem de posar una mica en context. Colòmbia vivia en una situació de pobresa i de corrupció, però hi havia certs afortunats que no eren pobres. Molts d'ells ho aconseguien a través del narcotràfic, majoritàriament de cocaïna, cap als Estats Units, cosa que va fer que la DEA americana hagués d'intervenir, acabant amb la mort del narcotraficant molts anys després d'haver aconseguit crear una fortuna.
Un cop posats en context, podem fixar-nos més en la imatge en si. Podríem dir que la única finalitat que té aquesta fotografia és informar de que Pablo Escobar havia estat detingut en aquell moment, per tant, el seu tipus de comunicació és objectiva, ja que narra els fets tal i com van passar. Aquesta imatge en concret també ens atribueix una veracitat, ja que la Policia de Medellín podia demostrar que havien atrapat, tot i que momentàniament, a narcotraficant més important de la història.
Per aquesta raó he triat aquesta imatge en concret, perquè Pablo Escobar va ser una de les persones més riques i influents de la dècada dels 80. El fet d'atrapar-lo feia semblar que Escobar tenia alguna debilitat, encara que més tard va demostrar que no en tenia i que el seu imperi acabava de començar.

# data[].attributes.body
Alexandra Flaqué
Aquesta imatge és un cartell que va ser creat en el 1943 per el dissenyador gràfic nord-americà  J.Howard Miller. L'hi va encarregar l'empresa Westinhouse Electric, empresa que precisava de mà d’obra.
L’objectiu del cartell era aconseguir que les dones nord-americanes anessin a treballar a les fàbriques on es realitzaven labors que fins aquell moment només les podien fer els homes, durant la segona guerra mundial.

A la imatge surt una dona vestida amb uniforme de treball i un mocador vermell amb lunars blancs en el cap.

L’autor es va inspirar en la imatge de Geraldine Hoff Doyle, una treballadora de 17 anys fotografiada en el 1941 per l’agència UPI en la fàbrica on va estar treballant.

La imatge ha servit com a símbol de l’emancipació laboral femenina que va començar en els anys 60.

Jo he escollit aquesta imatge ja que quan la miro sé que podem aconseguir tot allò que ens proposem, sense cap distinció de gènere.

# data[].attributes.body
Anna Larruy
La imatge de més avall pertany al final del Tercer Reich, quan el 8 de maig de 1945 va començar una política desnazificadora molt potent, que buscava sembrar la culpa col·lectiva. Això va ser perquè els països aliats que es van enfrontar a l'Alemanya nazi durant la Segona Guerra Mundial van calificar a tots els alemanys com a còmplices de l'Holocaust. Franflin D. Roosvelt va suggerir que s'havia d'ensenyar al poble alemany les conseqüències del nazisme. També va dir que "durant molt temps haurien de tenir només sopa per esmorzar, sopa per dinar i sopa per sopar". Però tot i que no va ser això el que van fer, la teràpia de shock va ser implacable, i la majoria de soldats alemanys van haver de seguir tractaments especials per al trauma.
Així que en aquesta fotografia feta el 1945, s'hi mostren soldats alemanys en un teatre veient imatges d'un camp de concentració. Les expressions que fan parlen per si soles, és per això que la he triat. Ens mostra que, tot i  tenir unes creencies fascistes i cruels d'odi, en el fons, són persones, tenen sentiments. El sentiment de culpabilitat i penediment el tenim tots els humans. La imatge em transmet satisfacció perquè els soldats s'han adonat del que han fet, però a la vegada pena per ells, ja que les ideologies nazis els hi havien inculcat sense ser-ne conscients, i molts no devien saber què pasava als camps de concentració.
L'enquadrament utilitzat és el gran pla general, on hi veiem desenes d'homes alemanys.

# data[].attributes.body
Eulàlia Hernàndez
Aquesta fotografia titulada com “El petó del mariner”, va ser immortalitzada per Alfred Einsenstaed i Victor Jorgensen, des de dos angles diferents. La foto més coneguda va acabar sent la de Alfred que va ser publicada en el diari Time, mentres que la de Victor Jorgensen, va ser publicada per el New York Times. La imatge també tenia intenció progandística, perquè és un petó entre un mariner i una infermera (actualment no es sap exactament qui eren els implicats), això simbolitza el triomf del treball comú durant la Segona Guerra Mundial a EEUU. A més a més, aquell petó era sense cap tipus de sentiment, ja que era un mariner que alhora de saber que havien guanyat la Segona Guerra Mundial, va anar per el carrer donant petons a totes les infermeres que es trobava i de sobte els dos autors de la fotografia van captar el moment.

Jo he triat aquesta foto perquè expressa i transmet molt de sentiment cap el públic, podríem dir que d’una manera desinteressada ha creat una imatge artística perquè produeix sentiments i sensacions en l’espectador, encara que també té una mínima part publicitària pels seus objectius.

L’enquadrament que fan servir es un pla general perquè predomina la figura humana, ja que es veu sencera i fa que mostri una visió completa de l’aspecte físic.

# data[].attributes.body
Autor: Clàudia Villà Perales

Aquesta fotografia va ser un dels moments captats el dia 1 d’octubre de 2017 a Catalunya per el fotògraf Francisco Seco, concretament al poliesportiu de Sant Julià de Ramis, Girona, quan es va convocar el referèndum sobre la independència de Catalunya (oficialment Referèndum d'Autodeterminació de Catalunya, conegut per 1-O).

Va ser organitzat pel Govern de Catalunya, format després d'unes eleccions en les quals els partidaris del referèndum van obtenir la majoria en el Parlament de Catalunya. Tanmateix, el Govern d'Espanya s'hi oposà, d'acord amb la interpretació de les lleis i la Constitució del país en aquell moment. La seva convocatòria va ser oficialment suspesa pel Tribunal Constitucional d'Espanya l'endemà de l'aprovació, però el Govern català continuà la seva organització, basant-se en la Llei del referèndum d'autodeterminació de Catalunya, aprovada el 6 de setembre de 2017, el referèndum es convocà enmig d'un xoc de legalitats vigents. Més de dos milions de persones van votar i es van produir escenes de forta violència física per part dels cossos i forces de seguretat de l'Estat, com podem observar a la imatge de sota.
He escollit aquesta imatge ja que em provoca ràbia, molta ira al recordar tot el que va ocórrer aquell dia, ja que jo estava al carrer i vaig veure situacions semblants amb els meus propis ulls, de total injustícia.
L'enquadrament que fa servir és un pla general ja que veiem la figura humana sencera i també l’escenari on es desenvolupa l’acció.

# data[].attributes.body
Nora Rua
Aquesta fotografia va ser feta el 20 de setembre de 1932, durant la construcció de l'Edifici RCA al Rockefeller Center de Nova York. En català és titulada com a "Dinar sobre un gratacels". La imatge mostra un grup d'onze treballadors dinant sobre una biga a 260 metres d'altura sense cap mena de seguretat. Jo he escollit aquesta imatge perquè trobo molt ben reflectida la situació laboral de l'època, quan la gent estava disposada a acceptar qualsevol treball per precari que fos.
Sobre l'autor, en aquell moment si erets enviat per una agència no se't assignava l'autoria i la obra era anònima. Va ser l'any 2003 quan es va assenyalar a Charles C. Ebbets, com el seu autor més probable.

# data[].attributes.body
Meritxell Martinez Freixa.
La imatge que he triat és una imatge del dia 8 de Març de 1875. Tot i la connotació alegre i reivindicativa que té el 8 de març, Dia Internacional de la Dona, el que realment es recorda cada any en aquesta data és la terrible matança de 120 dones treballadores d'una fàbrica tèxtil de Nova York. La Policia les va assassinar amb unes terribles càrregues durant una manifestació en la qual exigien millors condicions laborals. La història es remunta a fa més de 100 anys, concretament el 8 de març de 1875, quan centenars de dones treballadores d'una fàbrica de tèxtils de Nova York van marxar pels carrers contra els baixos salaris, menys de la meitat del que cobraven els homes. Aquesta jornada va acabar amb 120 dones mortes per la brutalitat policial i va provocar que les treballadores fundessin el primer sindicat femení.
He escollit aquesta imatge ja que degut aquests fets, tenim establert per la ONU un dia per reivindicar encara més els nostres drets i fer memòria a totes les víctimes que ens han deixat per culpa del patriarcat. Penso que és molt important saber l'origen del dia, perquè com ve he dit abans és un dia de connotació alegre però 200 anys després seguim lluitant per uns drets que encara no estan en iguals condicions.
No se sap l'autor de la imatge però he triat aquesta perquè es veu les dones dins la fàbrica on una d'elles més elevada. El pla utilitzat es un pla general on hi veiem desenes de dones treballadores.

# data[].attributes.body
AUTOR: David Kaiser
Aquesta imatge es va fer l’Agost de 1945 just després de que l’exercit dels Estats Units d’Amèrica llencés la que possiblement és la bomba més demoledora i més danyina en tots els aspectes de la 2a guerra Mundial sent així la primera bomba atòmica mai utilitzada en combat.
Aquesta fotografia  l’he triat per el que em transmet, que es la sensació de incertesa i de no saber que fer, en aquest cas es veu com l’home es troba en un estat de shock a causa de la bomba i esta com paralitzat mirant l’entorn derruït. La relació que hi trobo amb el dia a dia és quan et trobes en aquestes situacions que el que fan es que no sapigues com reaccionar o que fer envers aquest problema.
El que em crida molt l’atenció d’aquesta fotografia és com l’autor va saber captar just el moment perfecte per donar aquesta sensació de desconeixement i de total estat de shock de l’home

# data[].attributes.body
Autor: Paqui Berral

La fotografia que he triat per continuar amb la nostra història visual és la realitzada el dia 2 de setembre de l'any 2015 per Nilufer Demir, corresponsal i fotògrafa de Dogan News Agency de Turquia.
Nilufer Demir estava creuant una platja en Bodrum (Turquia) quan va veure un nen petit amb samarreta vermella, pantaló blau i sabates, tombat cap a avall mentre les onades colpejaven el seu rostre sense vida.
Ella es va quedar paralitzada, doncs, ja no podia fer res per ell; no se li podria retornar la vida.  Així que Demir va decidir fer l'únic que podia fer: agafà la seva càmera i començà a prendre fotografies. Demir va pensa: "Aquesta és l'única forma amb la que puc expressar el crit del cos silenciós".

L'enquadrament fet servir per Demir és un pla general, la càmera està a la mateixa alçada que Aylan Kurdi que va ser fotografiat des del lateral.