# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Грудень у розпалі, саме час подумати про головний символ свята - новорічну ялинку. Коли вона з'являється в будинку, уся його атмосфера наповнюється трепетним очікуванням дива і передчуттям зимової казки. Цікаво, що традиція прикрашати ялинку до зимових свят існує в абсолютно різних куточках планети. Чому саме ялина стала символом Нового року і Різдва мало не в усьому світі?

Існує безліч теорій походження традиції наряджати ялинку на зимові свята, тому історія виникнення цього ритуалу вельми заплутана і незрозуміла - коротко ніяк не розкажеш... До речі, новорічною ялинка вважається саме в країнах колишнього соцтабору, а в усьому світі - вона різдвяна. Що ж спробуємо розібратися!

Як ялинка стала символом: стародавні вірування

Багато-багато років тому, коли людство перебувало в зародку свого розвитку з найпримітивнішим укладом життя, одним і з предметів поклоніння для людей було дерево. Його одухотворяли і наділяли "високодуховними" властивостями. За деякими переказами з різними варіаціями вважалося, що дерева - це живі істоти, у яких живуть душі наших померлих близьких. Або ж у гілках дерев таяться духи, які знаходять собі тут комфортний притулок. Так що прикрашати дерева ще в незапам'ятні часи люди почали для того, щоб "задобрити" цих духів. Адже вони можуть бути як прихильні до живих, так і агресивні.

І в аспекті таких вірувань особлива роль відводилася, звичайно, вічнозеленим деревам. Це ж якесь диво - усе в'яне, а в смереках, соснах, туях і т. д. життя жевріє і взимку, і влітку. Так, стародавні люди вірили, що це відбувається тому, що вони обрані Сонцем. А воно як джерело тепла і життя - головне божество в більшості язичницьких міфологій.

Популярні новини зараз

Показати ще

Витоки традиції наряджати ялинку в різних країнах

Міфологія слов'ян передбачала веселощі біля ялинового новорічного символу - пісні, танці, гру на музичних інструментах. Таким чином, наші предки вірили, що своїм гарним настроєм розбудять богиню весни - Живу. Та, в свою чергу, повинна була б зволити до людей і надіслати на Землю свого сина - Світло. На цьому складний ланцюжок подій не зупинявся: Світло, за переказами, відправлявся в царство Діда Мороза, щоб пробудити там життя і позбавити Землю від кайданів льоду.

А давні германці, наприклад, прикрашали свої будинки гілками ялинових дерев на честь зимового сонцестояння. Народність Хант підносила до смерек жертви. Удмурти - запалювали на цих деревах свічки і молилися богам в перший день Нового року ...

За однією з версій, яскравіше і інтенсивніше за все традиція наряджати ялинку на зимові свята проявлялася в Німеччині. А звідти вже і поширилася всією Європою.

Ялинка, встановлена в природному положенні, в якому ми її знаємося - найімовірніше з'явилася вже в XVI столітті. Принаймні, перші документальні дані про ялинку як про символ Різдва належать до цього сторіччя. Коли християнство почало крокувати світом, привносячи нові традиції і вбираючи язичницькі ритуали: "прибрало до своїх рук" і ялинку, зробивши її різдвяною.

Звідки пішла традиція наряджати ялинку: теорія Древнього Риму

Найдавніші теорії свідчать, що витоки традиції прикрашати ялинку на зимові свята знаходяться в історії Стародавнього Риму, який існував з 753 до 476 рр. до н. е. Там прикрашали "ялиновими" житла в честь бога землеробства Сатурна. Тоді просто розвішували зелені хвойні гілки, прикрашали їх свічками і якимись блискучими дрібничками. Ці, найбільш ймовірно, найперші ялинки звисали зі стелі і були покликані захищати житло від злих духів. Пізніше, в першому тисячолітті нашої ери, коли християнство вже виникло, але ще не було сильно поширене, римляни відзначали 25-го грудня Свято Сонця "Sol Invictus ". І хоч християнство вже активно повзло по імперії, Різдво ще не святкували. Бо не була встановлена точна дата появи Христа на світ. Правда, було відомо, що сталося це взимку, тому "Sol Invictus" поступово перетворився в його День народження.

Ялинка - різдвяний символ: германська теорія

Так, паралельно з давньоримської теорією існує і німецька. Хоч німецькі племена не так відомі світові, як Римська імперія, перші згадки про їх цивілізації датуються вже першим тисячоліттям до н.е. у праці "Німеччина" автора Тацита. А в VIII-VI століттях до н. е. вони були цілком відокремленою народністю, нехай і без офіційної країни з назвою "Німеччина".

Так ось вже з цими часами пов'язані легенди про німецької традиції прикрашати ялинку. Достеменно точно невідомо, коли, але абсолютно точно, що ще в дохристиянські часи в кінці грудня у германців існував звичай святкування середини зими. У підготовці до нього люди в своїх будинках ставили в воду гілочки дерев. Це могли бути фруктові або черемха. З особливим трепетом до, так званого, тодішнього нового року, чекали цвітіння на цих гілочках. Це був символ продовження життя в природі, незважаючи на зимове вмирання. Найчастіше "доморощені дерева" і правда-таки радували господарів квітами і бруньками. Але так відбувалося далеко не завжди. І, звичайно ж, це вважалося поганим знаком від Неба. Проте ці рослини в будинку взимку покликані вселяти надію на весну і рятувати від зимової холодного зневіри. Так що поступово фруктові гілки почали замінювати вічнозеленими. І люди почали ставити в будинках цілі деревця: ялицю, сосну, ялину.

Витоки традиції новорічної ялинки: українська версія

Є ще одна смілива версія появи традиції наряджати ялинку, і вона каже, що зародився звичай саме в Україні і вже від нас потрапила в Західну Європу. Наші предки слов'яни - древні язичники, які проживали на нинішній території Польщі й України, за переказами, на свято зимового сонцестояння (який потім перетворився на Різдво) створювали декор, який символізує насіння і нове життя. Вони вірили, що саме в ці зимові дні брама неба відкривається, щоб послати на землю нове життя, нові ідеї, нове добро, нову долю і нову благодать. Це до сих пір зберіглося в містично-магічних традиціях наших святок. І в честь свята наші прямі предки проводили "чарівний" ритуал з ялинкою - спалювання дерева. Перед урочистим ритуалом дерево прикрашали, в його вогонь кидали насіння, яблука, горіхи і монети. Це символізувало прохання прихильності у богів.

Навіщо наряджають ялинку віруючі?

Є й релігійні варіанти походження різдвяної символічності ялинки. За однією з легенд, всі земні дерева прийшли привітати божественне немовля в ніч його народження на світ. А хто зміг дістатися до Ісуса першим? Ті, хто поруч росли. Віфлеємські пальми, потім - буки, кипариси, верби, дуби і т.д. А ось останньою прийшла на поклоніння маленька ялинка з Півночі. За пишним рослинним оточенням Христа, скромну ялинку зовсім не було видно. Але раптом на неї прямо з неба почали падати зірки - північна красуня, прикрашена зоряним світлом, заблищала-засяяла. Ось вам, наприклад, і прекрасний варіант, як пояснити дитині появу ялинки на Новий рік.

Навіть на походження в Німеччині традиції прикрашати ялинку на зимові свята у християнства свій погляд. Одна з релігійних легенд пов'язує появу ялинки як святкового символу зими в Німеччині зі святим Боніфацієм - її хрестителем. У VIII столітті він проводив на цих землях, так би мовити, священну релігійну пропаганду. До християнства германці поклонялися дубу. І під час однієї з проповідей Боніфацій захотів доказовим чином скинути цей язичницький символ, демонстративно зрубавши його. Дуб повалився, "потягнувши" за собою всі дерева навколо нього. І на цьому чистому просторі вистояла тільки одна маленька ялинка. Боніфацій в серцях проголосив її деревом Христа. Ось і є ялина з тих пір символом Різдва і з'являється до кінця грудня в європейських будинках.

Є ще легенда і у протестантів на цю тему. Вони приписують святковій ялинці більш пізню появу і пов'язують її з ім'ям Мартіна Лютера Кінга. У XVI столітті він зробив релігійну революцію в Німеччині, борючись проти папської політики канонічної католицької церкви і увійшов в історію як лідер Реформації. Так ось існує думка, що Лютер був одним з перших, хто поставив у себе вдома ошатну ялинку на честь Різдва. Хоч цей звичай був, по суті, язичницьким і існував задовго до нього, Лютера можна сміливо назвати вагомим популяризатором ялинкової традиції в Європі. У чому полягала причина таких його дій щодо нашої улюбленої ялинки - легенда не конкретизує.

Також існує легенда, яка пов'язує витоки традиції прикрашати ялинку з іудейської Ханукою, яку теж святкують в грудні на честь прославлення дива. На свято запалюють світильник, який складається з восьми свічок. Деякі вчені стверджують, що Ханука - символічний прообраз нашого новорічного дерева з закликом "ялинка засвітись".

Ялинка йде по світу: витоки традиції наряджати ялинку в різних країнах

Тільки в ХIХ столітті традиція наряджати ялинку "розцвіла" в повній мірі у світі. Тоді у всій Європі ялинка стала обов'язковим атрибутом різдвяних і новорічних свят, хоча її урочиста хода почалося значно раніше.

В англійській стороні ялинка вперше з'явилася в 1800 році при дворі короля Великобританії Георга III з подачі його дружини Шарлотти, уродженки Німеччини. Але офіційним зачинателем цієї традиції в Англії вважається король Альберт Саксен-Кобургский - чоловік королеви Вікторії, теж німець за походженням. Тому що за Шарлотти ялинка стала мало кому відомим декором для обраних аристократів.

А ось Альберт почав впроваджувати традицію прикрашати ялинку в маси на особистому прикладі в 40-х роках того ж століття. І в 1848 році в газеті "Illustrated London News" з'явилася фотографія королівської сім'ї біля пишної різдвяної ялинки. І вже за якихось 10 років всі англійці, захоплені прикладом своєї королівської сім'ї, із задоволенням наряджали в будинках святкові зелені дерева. До того ж ялина відразу стала тут головним символом зимових веселощів - тепер всі урочистості відбувалися навколо ялинки.

У Франції вперше встановили різдвяну ялину в 1807-му році за наказом Наполеона I в Касселі. Він дізнався про цю традицію у військових походах і вирішив таким чином порадувати своїх німецьких солдатів. А вже в 1837-му році святкове зелене дерево з'явилося у французькому палаці Тюїльрі при дворі короля Луї Філіпа за наказом Орлеанської герцогині, вродженої німецької принцеси Хелени фон Макленбург. Правда, королівські особи не вважали за потрібне прикрасити святкове дерево свічками, тому воно не сяяло і не було привабливим для людей. Так що у Франції традиція приживалося довго і не дуже жваво.

Точно відомо, що в 1817-му ялинка з'явилася на офіційних зимових святах в Угорщині. У 1820-му році - в Чехії, в 1829-му - в Скандинавії, а в 1840-му - і в Російській імперії (отже, і України, яка в той час була її частиною).

У багатьох країнах різдвяна ялинка з'явилася завдяки Англії, тому що вона активно "розвозила" цю традицію по своїм колоніям.

І тільки до кінця XIX різдвяна традиція ялинки була завезена в США. І знову-таки, завдяки німецьким іммігрантам. Німці, які живуть в Америці, просто стали прикрашати і встановлювати ялинки біля своїх будинків, не економлячи на свічках і подарунках в якості прикраси дерев. Так що це видовище вражало їх сусідів, і вони стрімко брали з них приклад. Звичай розносився по американським сім'ям так стрімко, що буквально кожен забажав собі такої яскравої ошатної прикраси до різдвяних свят.

Уже в 1848-му році в Нью-Йорку навіть з'явився перший ялинковий ярмарок. Звідси і пішов звичай ошатних новорічних базарів. Там же в 1882-у році на ялинці вперше з'явилися електричні свічки, тобто наші улюблені гірлянди. Їх створили за спеціальним проектом віце-президента электро-компанії "General Electric".

Символ Нового року і Різдва: перша громадська ялинка

Про те, де офіційно було встановлено першу громадську ялинку на Різдво в Європі точаться запеклі суперечки. Германці стверджують, що в Страсбурзькому кафедральному соборі 1539 року. На те навіть є докази Олександра Демандта - знаменитого німецького історика.

Офіційні витоки традиції на Русі: ялинка і Петро I

Прищепити ялинку як символ зимових свят жителям Російській імперії намагався ще Петро I. Він привіз ялинку в Російську імперію зі своєї першої подорожі до Європи в кінці ХVII століття. Тоді 20 грудня 1699 року в своєму указі він ввів нове свято: Новий рік з 1-го вересня перенесли на 1-е січня. Там же зазначалося прикрашати до цього дня житла сосновими, ялівцевими і ялиновими гілками - європейськими символів Різдва. Але тоді його насильницькі нав'язливі дії не ввели цю традицію народ. Так, вона вінчала новорічне оздоблення в офіційних будівлях.

Народ не поспішав дотримуватися такого декору, а ось господарі різних "алко" закладів активно почали прикрашати екстер'єр своїх будинків ялиновими деревами. Мабуть, для залучення клієнтів. З тих пір в народі повелося називати придорожні бари - "ялинками". Але насправді вперше ялинка потрапила в Росію в 1817-му році за часів правління Миколи I. Тому що його дружина була вихідцем з німецької Пруссії, і нудьгуючи за батьківщиною, попросила прикрасити палац на зимові свята ялицево-сосновими.

Тільки в XIX столітті пухнаста красуня стала по-справжньому повсюдним народним символом Нового року в Російській імперії. Тоді в 40-х роках першу публічну ялинку вбрали в будівлі петербурзького Катерининського вокзалу місцеві іммігранти з Німеччини. Тоді її пишно прикрасили фруктами і стрічками, увінчавши великою зіркою на маківці. За їхнім прикладом почали діяти міські жителі, а потім і селяни - так що до кінця століття практично в кожному будинку стояла гарна різдвяна ялина.

Чому почали зустрічати Новий рік з ялинкою в СРСР?

Наша країна деякий час була однією з республік Радянського союзу (цей факт ми заперечувати не можемо), а значить піддавалась владному впливу партійного комунізму Країни Рад. І в комунізма до святкового хвойного дерева було своє особливе ставлення. Так з початком історії Радянського Союзу в 20-і роки, природно, Різдво, як і всі релігійні звичаї, святкувати було про заборонено. Внаслідок категоричного неприйняття Леніним християнства в немилість потрапила і святкова зимова ялина, а Дід Мороз прирівнювався до ворогів народу. Все це підносилося пропагандою як злісні буржуйські традиції. Але ялинка - досить живучий символ свята! Врешті-решт він з язичництва пережив навалу християнства, так і комунізм переміг.

Уже через 10 років, виявилося, що партії потрібна чарівна зимова казка. Адже зима, як не крути, важкий і депресивний час, яке без містики і вогників, що розфарбовують облізлу природу, важко пережити навіть в ім'я побудови світлого комунізму. Так радянська влада вирішила реабілітувати ошатну ялинку, але вже прибравши її прив'язку до Різдва - в новий культ було зведено святкування Нового року. Тепер вічнозелене дерево в СРСР стало символом нового радянського року, який обіцяє нові перемоги і звершення в боротьбі за загальну рівність і благоденство. Прикрашати ялинку дозволялося чим завгодно, але тільки не буржуазно-релігійними символами. Так Віфлеємська зірка на верхівці святкового дерева була замінена на комуністичну - і справі кінець.

Новорічна ялинка, без перебільшень, дарувала казку і відчуття дива в холодні темні дні, не тільки дітям, а й дорослим людям. Допомогла пережити і страшні воєнні роки. Тоді ялинкова мода була простою - її прикрашали іграшками, зробленими власноруч, або підручними матеріалами, що відбивали суть часу. Воєнні ялинкові прикраси - це собачки-санітари, пістолети, парашутисти. Пізніше радянська ідеологія доклала руку і до ялинкової моди. На новорічних красунях почали з'являтися червоноармійці, прапори, піонери, автомобілі "Перемога", сніжинки з серпом і молотом. У 50-і - за часів розквіту сільського господарства і знаменитих хрущовських с/х реформ на новорічній ялинці з'явилася іграшкова кукурудза. А в 60-і, епоху космонавтики - супутники, космонавти, авіатори і навіть мирний атом. Цікаво, як це виглядає?

Вперше в Радянському союзі 1 січня стало вихідним днем в 1947-му році.

Інші символи: країни без ялинки

Проте існують на цій земній кулі і країни, у яких символічною різдвяно-новорічною рослиною є не ялицево-соснові дерева.

Наприклад, у В'єтнамі на Новий рік дарують один одному квітучі гілочки персика. На Кубі замість ялинки прикрашають пінію або пальму. У Нікарагуа будинок декорують кавовими деревами. У Судані - молодою порослю горіха. В Японії - ікебаною з троянди, бамбука, абрикоса, сливи і все-таки гілочок сосни.

Відео

# data[].attributes.attachment_link.title
Новорічні пригоди ялинки: витоки традиції наряджати ялинку

# data[].attributes.attachment_link.description
Грудень у розпалі, саме час подумати про головний символ свята - новорічну ялинку. Коли вона з'являється в будинку, уся його атмосфера наповнюється трепетним очікуванням дива і передчуттям зимової казки. Цікаво, що традиція прикрашати ялинку до зимових свят існує в абсолютно різних куточках планети. Чому саме ялина стала символом Нового року і Різдва мало не в усьому світі?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Про давні традиції зустрічі Нового року в Україні розповідає портал Стожари.

"В Україні традиція новорічного святкування має особливо непросту та тривалу історію: наші прадіди у різний час святкували новий рік і в березні, і у вересні, і у січні - та й тепер 2 рази", - йдеться у розповіді.
Традиції новорічного святкування
Серед українського селянства аж до початку XX ст. зберігалися новорічні традиції змішаного язичницько-християнського походження. Новорічні свята вважалися чарівним часом, коли пробуджувалася й ставала небезпечною всіляка нечиста сила. Вірили, що на святках присутні душі померлих родичів, яких також боялися і намагалися умилостивити. Побутувало уявлення про те, що у новорічну ніч відкривається небо і в Бога можна попросити що завгодно. До цієї ночі, як і до свята Івана Купала, приурочені перекази про палаючі гроші та скарби. Дуже довго жила віра в те, що характер новорічного свята впливає на долю всього року. На цьому грунті сформувалися звичаї, обряди, заборони та обмеження, в яких яскраво відбився світогляд хлібороба, його невпевненість у завтрашньому дні, страх перед стихійними силами природи.

Традиційна новорічна обрядовісгь українців - це ціла низка зимових свят, серед яких виділяється період дванадцятидення з кульмінаційними точками 25 грудня (Різдво), 1 січня (Новий рік) і 6 січня (Хрещення) за старим стилем. Навколо цих дат церковного та громадянського календаря протягом віків склався надзвичайно багатий комплекс звичаєвості. Останній день старого і перший день нового року українці відзначали як свята Меланки (Маланки) і Василя. На відміну від Різдва і Хрещення, ці дні не мали важливого значення в релігійному календарі, тому в їхній обрядовості майже не помітно церковних мотивів.

Вечір 31 грудня називали щедрим, або багатим, до нього готували багатий святковий стіл. Тоді ж вдавалися до різноманітних магічних ритуалів. Наприклад, господар підходив з сокирою до дерева, звертаючись до нього: "Як уродиш - не зрубаю, як не вродиш - зрубаю" - і тричі легенько торкався сокирою стовбура. Наслідком цих дій мав бути рясний урожай фруктів. Щоб улітку позбутися гусені, тричі оббігали садок босоніж тощо.

Побутували численні новорічні прикмети й ворожіння. На Полтавщині у новорічну ніч дивилися на хмари: якщо вони йшли з півдня, вірили, що буде врожай на ярину, якщо з півночі - на озимину. Тієї ж ночі намагалися дізнатися, які зернові будуть найбільш урожайними наступного року. Для цього надворі лишали пучечки пшениці, жита, ячменю, вівса та ін. Вважалося, що краще вродить та культура, на яку впав іній. Яскраво ігровий характер мали ворожіння про шлюб.

Специфічними складовими традиційного українського новоріччя були величальні обходи й поздоровлення (щедрування, засівання), рітуальний обмін вечерею, обряди та ігри з масками ("Маланка", "Коза") та ін. Деякі з них широко побутують й донині.

В Україні традиційним святковим символом на Новий рік тривалий час була не зелена ялинка, а "дідух". Виготовляли його з кулів або з першого зажинкового снопа. Кільканадцять пучків, окремо обплетених соломинками, ув'язували в пишний вінок. Знизу робили розгалуження, щоб "дідух" міг стояти. Верхівка новорічного вінка нагадувала конусоподібний сніп з колоссям. Гілки "дідуха" - за них правили зібрані докупи пучки, що зверху відповідно розгалужувались, - обрамлювали кольоровими стрічками, паперовими чи засушеними квітами, кожен на свій смак. У світлиці його ставили напередодні багатої куті. Свою обрядову роль він виконував протягом усіх різдвяних свят. Дідух символізував спільного предка.
Коли українці святкували Новий Рік?
Спочатку Новий рік для наших предків був цілком весняним святом. Оскільки у всіх стародавніх народів святкування Нового року зазвичай співпадало з початком відродження природи і в основному було приурочене до березня - початку землеробських робіт, то й давні слов'яни початок нового року асоціювали з приходом весни. Зима втекла - отже, настав новий рік. Точно сказати, як святкували Новий рік в язичницькі часи на теренах Київської Русі, не можуть жодні історичні джерела, але найімовірніше його пов'язували з появою нового місяця та святкували в переддень весняного рівнодення, називаючи „Новим Літом". Про те, що березень символізував початок нового року та нового життя, говорить і давній язичницький звичай у березні влаштовувати врочистий обід - "тризну" - на честь померлих родичів.

Під час тризни наші предки оспівували кінець зими і при цьому палили солом'яне опудало, що символізувало зв'язок навколишньої природи з життям людини. В Україні така тризна відбувається досі, і теж навесні, але не завжди в березні, бо цей звичай пов'язаний у нас з Великодніми святами.

Березневе святкування нового року підтверджують і назви місяців, які до сьогодні збереглися в романських та деяких слов'янських мовах. Деякі місяці успадкували свої латинські назви з порядку свого слідування: наприклад, "September" (вересень) у перекладі означає сьомий, "October" (жовтень, від лат. octo) - восьмий, "November" (листопад, від лат. novem) - дев'ятий, "Decеmber" (грудень, від лат. decem) - десятий. Російська мова також відображає десятимісячний річний цикл, запозичивши латинські назви місяців. Такі назви збереглися тому, що у Стародавньому Римі рік мав 304 дні і поділявся лише на десять місяців, першим з яких був березень. Згодом імператор Нума Помпілій додав ще два місяці - "Ianuarius" (січень) на честь бога світла Януса та "Februarius" (лютий) на честь бога сонця Феба, а Юлій Цезар ввів новий календар (нині він називається юліанським), за яким датою зустрічі Нового року стає перший день січня - місяця, названого на честь дволикого Януса, одна частина обличчя якого була ніби звернена назад до минулого року, інша - уперед до нового.

У Древньому Римі бере свій початок і традиція новорічних привітань та віра у те, що перший день нового року віщує новий початок, яка міцно вкоренилася в культурі західних народів, а Пертом I була принесена на наші землі. Перший новорічний день римляни вважали дуже важливим, тому починали у ньому нові великі справи. Цього ж дня було прийнято вітати одне одного та робити подарунки. Спочатку дарували овочі та фрукти, обклеєні позолотою, фініками і виноградом, потім - мідними монетами і навіть цінними подарунками! (Можна собі уявити римську капусту, обклеєну грішми).

За однією з легенд, Юлій Цезар у новорічний вечір звільнив одного зі своїх рабів за те, що той побажав йому пожити в новому році довше, ніж у старому. "Це найкурйозніше побажання щастя за всі роки існування людства!" - вигукнув Цезар. А імператор Калігула в перший день нового року виходив на площу перед палацом і приймав подарунки від підданих, записуючи, хто, скільки і що саме подарував.
1 березня в Київській Русі
З приходом християнства на руські землі та впровадженням юліанського календаря 1 березня на наших землях офіційно встановлюється днем Нового року, що, за церковними переказами, відповідає даті творення світу. У народі цей день відомий як день преподобної мучениці Євдокії або, як селяни кажуть, "Явдохи" (тепер це 14 березня). Згідно з народною традицією - це перший день весни, перший день нового року.

В цей день бабак прокидається від зимової сплячки, виходить "на світ" і свище три рази. Свиснувши, він знову ховається в свою нірку, лягає на другий бік і буде спати аж до Благовіщення. В цей день повертаються з вирію ластівки. "Якщо побачиш ластівку, - повчала колись мати свого маленького сина, - то візьми жменю землі, кинь за нею і скажи: "На тобі, ластівко, на гніздо!" - це щоб швидше весна приходила. Ластівка на своїх крилах нам весну з вирію несе".

Особливих святкувань цього дня не було, але вся діяльність людини була пов'язана із закликанням достатку на рік. "Під Явдоху" городники сіють розсаду капусти, вірячи, що вона вже не буде боятися морозів. Господарі вгадують урожай, садівники зрізують сухе верховіття овочевих дерев, щоб дерева краще родили і щоб на них нечисть не заводилась.
1 вересня у XV столітті
Таке літочислення зберігалося доти, доки у XV столітті руська церква не прийняла греко-візантійський церковний обряд, разом з яким початком церковного та громадянською року стало вважатися 1 вересня. Візантійська православна церква, згідно з рішенням Нікейського собору, офіційним днем святкування нового року проголошувала 1 вересня. Таке рішення мотивується тим, що в цей час Ісус Христос після хрещення та спокус дияволом в пустелі почав проповідування Царства Господнього, засвідчивши цим виконання всіх пророцтв Старого Заповіту та початок Нового. Дата ж вибрана через те, що перша проповідь Ісуса відбулась під час іудейського свята жнив, яке відзначається з 1 до 8 вересня.

З того часу 1 вересня (14 за новим стилем) наші предки святкували день Преподобного Симеона Стовпника - "Семена", який символізував прихід нового року. Цього дня ще в козацькій Україні на Семена справляли пострижини молодих хлопців і вперше садовили їх на коня. Також у цей день ткачі встановлювали свої верстати і починали ткати килими; бралися за роботу й усі інші сільські майстри: столярі, стельмахи, ковалі. "Семена" знаменує собою також початок копання картоплі.

У той же час на українських землях, що входили до складу Великого князівства Литовського, а пізніше - Речі Посполитої, початок Нового року святкували 1 січня і літочислення велося "від Різдва Христового".

Із впровадженням папою Григорієм XIII нової календарної системи, що одержала назву григоріанської, або "нового стилю", всі європейські народи переходять на святкування Нового року 1 січня. Натомість Православна церква хоча й визнала неточність юліанського календаря, однак відмовилася переходити на григоріанський через те, що за новим стилем християнський Великдень іноді збігається з єврейським або наступає раніше, що заборонено "Апостольськими правилами".
1 січня після 1700 року
На терени Київської Русі традицію святкування Нового року 1 січня приніс цар Петро І у 1700 році, запозичивши її в Голландії та інших країнах Західної Європи. Причому, як і раніше, літочислення продовжувало вестися за юліанським календарем, який зберігався на всій території Російської імперії до 1918 року. Через це тривалий час Новий рік на землях, що входили до її складу, не збігався із західноєвропейським.

Відповідно до історичних згадок, Петро І увів традицію прикрашати ялинки, активно впроваджуючи також святкові привітання, феєрверки, новорічні кумедні костюми з масками. згідно з царським указом, прикраси на ялинках мали висіти до 7 січня. Першого ж січня, на знак свята, люди мали вітати однин одного з Новим роком, а всі, у кого є невеликі гармати або рушниці, також опівночі мали стріляти в небо у своєму дворі. На великих ж вулицях з 1 до 7 січня вночі треба було запалювати багаття з дров або соломи. Ось що раніше використовували замість бенгальських вогників. У той час люди вірили, що, прикрашаючи новорічну ялинку, вони роблять злі сили добрішими. Вже давно про це забуто наступними поколіннями, але ялинка - як і раніше залишається символом новорічного свята.

Лише у 1918 році на землях України впроваджується григоріанський календар, а Новий рік знову починає збігатися з європейським. Натомість православна церква відмовилась переходити на новий стиль, через що усі нерухомі церковні свята та Новий рік продовжують святкуватися за юліанським календарем.

Оскільки традиційне народне святкування Нового року в Україні мало під собою глибоке релігійне та звичаєве підґрунтя, то люди не могли відмовитися від старовинного обряду прадідів та продовжували святкувати Новий рік між Різдвом та Водохрещам, тепер не 1, а 14 січня. Саме це свято зберегло усю традиційну обрядовість та релігійно-культовий зміст, які передавалися з покоління в покоління. Так з'явився в Україні Старий Новий рік.

Натомість свято 1 січня стало для українців веселим світським святом, яке об'єднало нас з рештою світу: не лише однією спільною датою, а й традицією святкування. У свою чергу, Новий рік 14 січня залишається невід'ємною складовою річного обрядового циклу українців та найповніше відображає традицію українського новорічного святкування, яке перекликається з міфічними та релігійними уявленнями поколінь предків та несе у собі глибокий символічний зміст.

# data[].attributes.attachment_link.title
Традиції новорічного святкування. Коли українці святкували Новий Рік?

# data[].attributes.attachment_link.description
Про давні традиції зустрічі Нового року в Україні розповідає портал Стожари. "В Україні традиція новорічного святкування має особливо непросту та тривалу історію: наші прадіди у різний час святкували новий рік і в березні, і у вересні, і у січні - та й тепер 2 рази", - йдеться у розповіді.