# data[].attributes.body
nuzo

# data[].attributes.body
NUZO – Nærmeste Udviklings Zone

•Teori udviklet af en russisk psykolog, Lev Vygotsky.

•Teori som tager udgangspunkt i menneskets udvikling og muligheder for udvikling.

•Vygotsky formulerede begrebet «nærmeste udviklings zone», der har inspireret pædagoger og lærere til at reflektere over forholdet mellem læring og udvikling.

• «NUZO» er karakteriseret ved, at barnet her med voksenstøtte (eller støtte fra en mere kompetent kammerat) kan udføre praktiske og mentale handlinger, som de ikke er i stand til at udføre alene, hvorigennem det bidrager til sin egen læring.

•Med denne tilgang hævdede Vygotsky, at læring er forløber for udviklingen, at den så at sige trækker udviklingen efter sig og med sig.

•Men begrebet nærmeste udviklingszone har ikke kun relation til pædagogens og lærerens rolle men også til barnets leg, idet Vygotsky mente, at børn i leg faktisk konstruerer nærmeste udviklings zone, da de i leg kan udføre handlinger i fantasien, der ligger ud over deres aktuelle udviklingstrin. (De øver sig fx. i voksenlivet mv)

# data[].attributes.body
Det, som barnet i dag gør ved hjælp af en voksen, kan det i morgen gøre på egen hånd

# data[].attributes.body
Piaget arbejder med den kognitive udvikling i udviklingspsykologien; han mener, at rollelege med jævnaldrende hjælper dem til at bearbejde virkelighedens indtryk. 😊

Daniel Sterns teori om selvdomæner, specifikt kerneselvet, hvor børn oplever sig selv gennem andre; kommunikation gennem kropssprog, mimik og lyde, imitation og spejling(spejlneuroner)

George Herbert Mead snakker også om at “mennesket spejler sig i mennesket” uden dette, ved vi ikke, hvem vi selv er. Respons. 

Winnicot snakker om at spejlingsprocessen er forløberen for barnets emotionelle udvikling

Charles Cooley opfandt udtrykket “the looking glass self”; omgangen med andre, danner os. Vi sammenligner os med andre for at danne et selvbillede. Vi bruger andre som spejl. 

Håber det hjalp lidt 😃

De kropslige imitationer er identifikationer med den anden/de andre. Se forskning i hvordan nyfødte imiterer forældrene ansigtsudtryk - vist nok i Stern (2000:93).
Tænker det er en medfødt egenskab. Og som en anden skriver -> udvikling af spejlneuron systemet- en neurobiologisk evne til at sætte os ind i og forstå andre mennesker handlinger etc.

# data[].attributes.body
Behaviorisme og læring
Behaviorisme er en gren inden for psykologien, der er optaget af menneskets ydre adfærd. Behaviorisme kaldes også adfærdspsykologi (behavior=adfærd).
I behavioristisk læringsteori kan man lære på 3 måder:
	1	Klassisk betingning: Her lærer man ved at associere (=forbinde) ting med hinanden, når de optræder samtidigt gentagne gange. Det er for eksempel, når vi lærer alfabetet som udenadslære.
	2	Operant betingning: Her lærer man det, der fører til en belønning.
	◦	Det kan være, hvis vi svarer rigtigt i en matematikprøve og får en højere karakter som belønning.
	◦	Det kan også være via trial-and-error (=forsøge-og-fejle), hvor vi får feedback om, hvordan vi bedst gør noget. Når man fx skal lære at sparke til en bold, prøver man sig frem og gør mange fejl i begyndelsen.  Man lærer derved langsomt, hvordan man skal sparke for at ramme målet. Det er operant betingning.
	3	Social indlæring: Her lærer man gennem imitation (=gentagelse af andres adfærd). Det gør man for eksempel, hvis man observerer, hvordan en dygtig fodboldsspiller sparker til bolden og så forsøger at efterligne ham. Meget af vores viden, især tavs viden, er indlært på denne måde gennem efterligning af andre.

# data[].attributes.body
Piaget og den kognitive udvikling
Schweizeren Jean Piaget var en af de første, der beskrev barnets kognitive udvikling. Dengang var fokus i andre teorier (hovedsageligt psykoanalytiske) på barnets følelsesmæssige udvikling.
Den grundlæggende idé i Piagets teori er, at børn aktivt udforsker deres omverden. Piaget mener, at barnets tænkning foregår via skemaer. Det er mentale strukturer, der opbygges gennem to processer:
	•	Assimilation: Her indordnes nye indtryk under allerede eksisterende skemaer. Det er for eksempel, når et barn ser en papegøje og siger ”fugl”. Papegøje indordnes under skemaet for ”fugl” som et dyr med næb, fjer, vinger, og som kan flyve.
	•	Akkommodation: Her ændres de eksisterende skemaer på grund af nye erfaringer. Det er for eksempel, hvis et barn ser en pingvin, der jo ikke kan flyve, men alligevel er en fugl. Så skal skemaet for fugl altså ændres til: et dyr, der har næb, fjer, vinger men ikke altid kan flyve.
Piaget opdeler barnets udvikling i fire faser:                  
	1	Den senso-motoriske fase (0-2 år): Her øver barnet sig i at kunne kontrollere ting i omgivelserne. Det gør det ved at danne skemaer om sammenhæng mellem sanserne og bevægelserne (deraf navnet senso-motorisk). Piaget mener, at denne fase forløber med 6 trin:
	a	0-1 mdr.: Barnet er styret af reflekser (fx sutterefleks når noget kommer hen til munden af den).
	b	1-4 mdr.: Barnets egen krop er fokus. Ud fra reflekserne lærer barnet, at bestemte bevægelser hænger sammen med bestemte indtryk. For eksempel lærer det, at når det basker med armene, får det nogle gange en rangle til at sige lyde. På den måde lærer det sammenhængen mellem at baske med armene og få ranglen til at bevæge sig.
	c	4-7 mdr.: Barnet lærer at orientere sig mod omverdenen og udvikler skemaer for, hvilke bevægelser der sætter gang i interessante ting i omgivelserne.
	d	8-12 mdr.: Barnet kombinerer skemaer, og adfærden bliver målrettet. For eksempel kan det nu bevidst slå til ranglen for at få den til at bevæge sig.
	e	12-18 mdr.: Barnet begynder at eksperimentere med skemaerne og forsøger bevidst at udvide og undersøge verden.
	f	18-24 mdr.: Barnet løser problemer kun via tænkningen. Det lærer at tænke. For eksempel kan det planlægge, hvordan det kommer et sted hen, selvom det ikke har kravlet eller gået derhen før.
	2	Den præ-operationelle fase (2-6 år): Her lærer barnet at arbejde med symboler. Præ-operationel betyder, at barnet endnu ikke bruger logiske og systematiske tænkemåder. Barnets tænkning er meget umiddelbar og med fokus på dets eget udgangspunkt. Piaget siger, at barnets tænkning er:
	◦	Egocentrisk: barnet tror, at alle tænker, som det selv gør.
	◦	Irreversibel = ikke-omvendelig: barnet kan ikke tænke bagud til udgangspunktet.
	◦	Animistisk: barnet tror, at ting er levende, som det selv er.
	◦	Intuitiv: barnet slutter ofte fra enkeltdele til helheden.
	3	Den konkret-operationelle fase (6-12 år): Her lærer barnet at tænke mere logisk (operationelt betyder logisk tænkning). Det lærer at undgå de fejl, som det foretog i den præ-operationelle fase. Men tænkningen er stadig konkret, hvilket betyder, at barnet stadig har brug for, at problemet findes foran det. Det kan ikke tænkte abstrakt, altså løse problemet udelukkende via tænkningen.
	4	Den abstrakt-operationelle fase (12 år - ): Her lærer barnet at tænke abstrakt. Det kan forstå, hvad forestillinger er, og løse problemer, som ikke findes andre steder end i tankerne. Det er sådan, voksne også tænker. Barnet kan også begynde at tænke kritisk og hypotetisk (”hvad nu hvis…”).
Kritik af Piaget: Piaget er blevet kritiseret for, at faserne ikke helt foregår, som han troede. Den russiske psykolog Alexander Luria har fx vist, hvordan kulturen spiller en rolle for, hvornår børn udvikler sig gennem de fire faser. Nogle samfund når fx aldrig længere end til den konkret-operationelle tænkning.
Den kognitive udvikling lader altså ikke til at være universel (gælde for alle mennesker alle steder), men er i hvert fald delvist afhængig af kulturen.

# data[].attributes.body
5. Daniel Stern

Stern (1934 - ) er psykiater og uddannet psykoanalytiker i USA. Han arbejder nu i Schweiz med behandling af børn og forskning i det spæde barns psykiske liv.

Stern kombinerer psykoanalytisk teori med den empiriske udviklingspsykologi, men psykoanalysens ”konstruerede barn”/ ”kliniske barn” udfordres med denne nye teori om ”det observerede barn”, idet Stern bygger på de sidste 20 års empiriske undersøgelser af spædbarnet.

Den empiriske forskning i spædbarnet er nærmest eksploderet de sidste 20 år, m.h.t. metoder og indlevelsesevne og fantasifulde fremgangsmåder i forbindelse med observationerne, så man siger, at de to første år af livet i dag er de bedst undersøgte og beskrevne.

Nye begreber som Stern tilføjer udviklingspsykologien

1) Vitalitetsfølelser (et begreb der skal indfange den intensitet, der med varierende styrke er en del af følelseslivet, sideløbende med eller ud over de kategoriale følelser som sorg, glæde, vrede etc. De er forbundet med vitale områder, der forbindes med spænding og afspænding, som fx sult, åndedræt, holde igen og give slip etc. Vitalitetsfølelser kan beskrives med billeder, der udtrykker graden af og formen for intensitet, fx brusende, blegnende, eksplosiv, bølgende).

2) Amodal perception (en ny viden om barnets perceptive evner man er kommet frem til, nemlig at barnet er i stand til at oversætte fra en viden, der er opnået gennem en sans (f.eks. med bind for øjnene at have fået en nubret sut i munden) til en anden sans (fx efterfølgende at kunne skelne den nubrede sut fra en glat sut - alene ud fra synssansen).

3) Desuden taler Stern om de såkaldte RIGs, d.v.s. Repræsentationer af Interaktioner, der er blevet Generaliserede. Med andre ord det typiske fra barnets forskellige samspilsoplevelser, der efterhånden afbildes som repræsentationer i hukommelsen som generaliserede minder, der væves ind i hinanden til et samlet indre billede på en selvregulerende anden (måder at være sammen med en anden på). Man kan f.eks. tale om en amme RIG, en intimitets RIG, en grænse RIG, en selvstændigheds RIG etc.

4) Ud over det nævnte er Stern blevet mest kendt for teorien om samstemthed / affektiv afstemning (fx når forældren med udbrud og kropssprog afstemmer sig med barnets åbenlyse fornøjelse ved at kaste en ting på gulvet). Affektiv afstemning iagttages fra ca. 9-måneders alderen.

5) Sterns teori om selvet der udvikler sig fra fødslen i tilknytning til forskellige relateringsområder. Flere og flere nuancer føjes til selvet på forskellige stadier, der har et begyndelsestidspunkt, men ikke et afslutningstidspunkt, eftersom de udgør livstemaer.

Omkring 0-2 mdr. opstår det gryende selv i den gryende relaterings domæne.

Omkring 2-7 mdr. dannes kerneselvet i kernerelateringens domæne.

Omkring 7-15 mdr. dannes det subjektive selv i den intersubjektive relaterings domæne.

Omkring 15-30 mdr.dannes det verbale selv i den verbale relaterings domæne.

Omkring 30 mdr. opstår oplevelsen af det fortællende selv.

Selvets udvikling i relateringsområder – trin for trin

Det 0-2 måneder gamle barn befinder sig i det gryende relateringsområde og er ved at danne et gryende selv. Barnet er aktivt og udforskende i forhold til sine omgivelser og vil i sin søgen og oplevelse af relateringen til moderen - typisk via ammesituationen og lignende - opbygge en psykisk model for, hvad det vil forvente af nære medmennesker.

Kerneselvet udvikler sig i 2-6 måneders alderen i kernerelateringens område igennem det sociale smil, pludren og øjenkontakt, der holdes i længere tid af gangen. Kontakten mellem mor og barn beskrives af Stern som en ansigtsduet, der i bedste fald lærer både mor og barn empati og kendskab til hinandens grænser. Gennem den intense her og nu kontakt skabes grundlaget for det sociale samspil, hvorpå sproget senere bygges.

I Det subjektive selv udvikler sig i 10-15 måneders alderen i det intersubjektive relateringsområde.

Barnet erfarer på dette alderstrin - uden om det verbale sprog – at dets egne private sindlandskaber er usynlige for andre, men kan deles med andre i en fælles oplevelse, som f.eks. begejstring. Barnets nærmeste studeres opmærksomt og hypersensitivt, hvorved barnet får en erfaring i, hvilke følelser der matcher dets nærmeste, og hvilke der træder udenfor. Måden, forældre intuitivt bidrager til samstemthed med barnet på, er med stemmens rytme og tonefald samt med kropssproget generelt, at sætte lyd og mimik til den følelse, den voksne oplever barnet give udtryk for.

Det verbale selv udvikler sig i 15-30 måneders alderen i det verbale relateringsområde.

Med udviklingen af sproget får barnet mulighed for at reflektere over sig selv (mig/dig, min/din), for at associere (pinden er en bil), for at strukturere tiden (bagefter..) - alene eller sammen med en anden.

Det er vigtigt, at barnet i det store og hele oplever en nogenlunde stabil sammenhæng mellem dets følelser og erfaringer, og de ord disse udtrykkes med, for at skellet mellem selve oplevelsen og ordene for oplevelsen ikke bliver for stort eller direkte modstridigt.

Omkring 30 måneders alderen opstår det fortællende selv.

Når barnet er 2½-4 år begynder det at fortælle historier om dets eget liv. Gennem de historier det fortæller om sine oplevelser i hverdagen med søskende, kammerater og forældre etc., er barnet aktivt i gang med at skabe sin identitet. De mange historier er som et laboratorium, hvor selvidentiteten udvikles.

Stern sammenlignet med Mahler, Freud og Piaget

Det skal understreges, at Sterns hypoteser er baseret på barnets kognitive (bevidsthedsmæssige og perceptive egenskaber) egenskaber, mens f.eks. Mahlers teori bygger på barnets affektive sider. Barnet er kognitivt i stand til at skelne sig selv fra moderen, før det er i stand til at klare sig følelsesmæssigt uden hende. I og med at Stern baserer sin teori på den kognitive konstansopfattelse, barnet har meget tidligt, giver hans hypoteser et helt andet billede af det 0-3 årige barn end Mahlers hypoteser, der fokuserer på den affektive konstansopfattelse.

Som psykoanalytiker ligger Stern i øvrigt ifølge eget udsagn tættest på objektrelationsteoretikerne Melanie Kleins og Margaret Mahlers udviklingsteorier.

Med Sterns syn på barnet problematiseres Freud og andres stadieteori, Freuds teori om at barnet med sine ubevidste fantasier ifølge lystprincippet kan fordreje realiteterne (Sterns argument er, at de fordrejninger af realiteten børn har, før de får sprog, kommer fra de voksne) og Mahlers begreber autisme og symbiose.

Piagets teori om sansemæssig erkendelse peger på, at hver sans udvikler sig selvstændigt, hvorfor den pædagogiske opgave hidtil er blevet anset for at være sansemæssig stimulation som forudsætning for, at de forskellige senso-motoriske skemaer kan forgrene sig. Denne del af Piagets teori problematiseres af den nyere forsknings konstatering af, at barnet har evnen til amodal perception.

Den nyere udviklingspsykologiske forskning har i øvrigt vist, at barnets evne til objektpermanens (indre repræsentation) ikke ligger fast ved 1-årsalderen (Piaget), men allerede i 3,5 måneders alderen.

Sterns menneskesyn

Med ”det observerede barn” sætter Stern fokus på det aktive og kontaktsøgende selv, som fra livets begyndelse åbner sig mod verdenen.

Barnets bevidsthed, som af Freud er blevet forbundet med real-jeg’et, af Mahler med differentieringsfasen, af Lacan med spejlstadiet, af Kernberg med integrationen af selvet, er hidtil blevet anset for at opstå langt senere end i Sterns teori, hvor bevidstheden beskrives som en gradvis udfoldelse fra livets begyndelse.

Stern understreger desuden relateringens betydning for både barnets og de nærmeste plejepersoners udvikling.

Stern har som andre psykoanalytikere teorier om psykopatologiske forhold. Han taler om, hvordan man kan genkende relateringsområderne og problemer i forbindelse hermed hos voksne, men denne del af hans teori er nedtonet i forhold til almenudviklingen.

# data[].attributes.body
Den levevis børn bliver tilbudt i dag, er en anden end for 20 år siden. Børnene dengang havde ikke så mange passive muligheder at vælge imellem. I dag er der mange forskellige aktiviteter og tilbud til børn, men tendensen er, at flere børn vælger de mere passive aktiviteter så som tv, computer, elektroniske spil osv. Ligeledes vælger forældre ofte at transportere deres børn til og fra institutionen og fritidsaktiviteter . Dette skaber velfærds sygdomme så som fedme og taktilsky folk. Derfor er det vigtigt at børn bliver bliver hjulpet til at yde og derigennem nyde det fysiske aspekt af lege. Kun gennem fysisk leg, kan vi erhverve os den erfaring vi skal bruge til at mestre kroppen og dens brug.

Børns og den sansemotoriske betydning

Børns sansemotorik har betydning for den almene udvikling. Med sansemotoriske træning kan man fx forebygge og mindske indlæringsvanskeligheder og ligeledes kan det være med til at øge koncentrationsevnen. Det fysiske miljø skal give børnene mulighed for at bevæge sig og samtidigt skal det være inspirerende. Ifølge nyere forskning viser det sig, at børn der bevæger sig meget, også lære mere i de boglige fag end de passive børn

Sanserne og motorikkens betydning for børnehavebørn

Når der tales om børns sansemotoriske udvikling er det den bevægelsesmæssige udvikling der menes. Ved at sanse og bevæge sig udvikler barnet sit centralnervesystem (rygmarv, hjernestamme, lillehjerne og storhjerne). Motorik består af tre elementer: grundmotorik, grovmotorik, finmotorik og disse elementer hænger uløseligt sammen. Hvis barnet ikke har udviklet sine sansemotoriske evner, kan det føre til vanskeligheder for det enkelte barn. Disse vanskeligheder kan være: sprog, indlæring, socialisering, adfærd (fx hyper/inaktivitet), opmærksomhed, koncentration, bevægelse og psykisk/fysisk balance.

Motorik er de bevægelser alle børn gør ens uanset tidsalder, geografi, socialt status og kultur. Det er de reflekser, som ligger i barnet og som ikke skal læres fx søge-, sutte- og gribereflekser. Grundmotorikken udvikles som regel i en bestemt rækkefølge som fx ved at krybe, kravle, gå osv. Det er igennem grundmotorikken at grov og finmotorikken udvikles. Grovmotorik er betegnelsen for bevægelser hvor de store muskelgrupper som skulder, albue, hofte og knæled bliver brugt. Grovmotorik benyttes fx ved at rulle, krybe, gå, hoppe, løbe og balancere. Finmotorik er betegnelsen for bevægelser hvor de små muskelgrupper som fodens, øjets, mundens og mimikkens led og muskler, bliver brugt. Finmotorikken benyttes fx gennem fingrenes bevægelser. Det er vigtigt for håndens finmotoriske udvikling, at barnet har kontrol over nakke -, skulderområdet og hele armen. Denne kontrol kommer via den grovmotoriske udvikling

Sanser

Vi vil kort beskrive de sanser som fortæller os om omverden og om os selv. De ydre sanser: Synssans, høresans, smagssans, lugtesans og følesansen. De indre sanser: Ubevidst balancesans, stillingssans, retningsopfattelse, legemskendskab, tidsbegreb afstand og størrelse. Sanserne er feedback fra omverdenen til vores hjerne. De ydre sanser er synlige, hvorimod de indre sanser sidder gemt i eller under huden. De ydre og indre sanser har det fælles træk, at de alle er vigtige. Alle sanser bruges for at kroppen kan benyttes og bevæges. Sanserne giver feedback, så vi kan sende beskeder via vores nerver til de forskellige muskelgrupper. Alt dette sker mange gange i sekundet, og kaldes også for sanseintegration. Sanseintegration er hjernens evne til at koordinere og bearbejde indtryk fra alle dele af vores sanseapparat.

Taktilsansen

Taktilsansen er tæt knyttet til sanseceller i hud og slimhinder. Nogle sanseceller er tættere placeret på kroppen end andre steder, fx har forsiden af kroppen flere føleorganer end ryggen. Der er 2 adskilte systemer

Det beskyttende system

Aktiveres af overfladisk berøring, smerte eller temperatursvingninger, og som vil få barnet til at trække sig væk eller få barnet til at søge mod en påvirkning som det finder behageligt, fx morens bryst

Det diskriminerede system

Denne følesans sættes i gang af barnet ved at det føler på alt, og på denne måde finder det ud af hvordan verden er indrettet. Til tider kan det beskyttende system dominere og så vil barnet blive berøringssky, altså taktilsky.

”Et spædbarn, der ikke berøres nok, får et skævt følelsesliv.” Sådan definerer DGI sansemotorikkens betydning

Balancesansen (vestibulære)

Sansen er lokaliseret til det indre øre. Sansen registrerer hovedets bevægelser, stilling, tyngdekraft i forhold til kroppen og om det er individet, eller omgivelserne der bevæger sig. Alt dette har betydning for sansesamspillet. Vores samlede balance er afhængig af balancesans, taktilsans, stillingssans og synssansen.

Stillingssansen (kinæstesisans)

For at stillingssansen er optimal, skal taktilsansen og balancesansen være i orden. Gennem leg og aktivitet lærer børn om verden omkring dem, og på denne måde udvikler de rum- og retningsfornemmelse. Stillingssansen hjælper børn til at udvikle præcise bevægelser og kropsbevidsthed. Stillingssansen stimuleres hver eneste gang barnet selv laver en aktiv bevægelse.

Sanseintegration

Den sansemotoriske udvikling hos børn er et integreret led i den almene udvikling. Jean Ayres har skrevet om den kognitive udvikling hos børn og da vores målgruppe er de 4-6 år vil vi koncentrerer os om tredje og fjerde niveau. Motoriske aktiviteter er ligeså værdifulde som sanseindtrykkene, der er med til at organisere indlæringsprocesser. Jean Ayres har opdelt niveauerne i grove træk for at gøre det anskueligt på hvert enkelt niveau. Niveauerne skal ses som et hjælpemiddel til, hvordan børns udvikling kan forgå og ikke i forhold til det enkelte barns alder. Sanseintegrationen er en løbende proces som ikke foregår i et bestemt tempo og det centrale princip er, at kontrollere sanseindtrykkene fra balancesansen. Børnene arbejder og udviklere sig ikke på et enkelt niveau ad gangen, men arbejder på flere niveauer samtidigt.

# data[].attributes.body
Dion kan bruges :
• identitet og identitets begreb
• samfundets indflydelse på et menneskes identitetsudvikling
( alkohol, facebook, storby, demokrati mm)
• man har med udsatte børn at gøre
• hjælpe dem videre ad rette vej
• når man vil udvikle børn
• se barnet ud fra et helhedsbillede og forstå barnet
• se og forstå hvor man skal sætte ind med hjælpen
• tilknytning, relation og netværk

# data[].attributes.body
Dewey: Al erfaring, al viden er for JohnDewey indlæring, der opstår i en problemsituation ved et samspil mellem en organisme og dens omgivelser. Tænkning er blot et redskab til problemløsning; ifølge en sådaninstrumentalisme er “sandhed” en karakteristik af påstande, som fører til en acceptabel problemløsning. Pragmatisme.

# data[].attributes.body
Fx. Hvis man tænker udviklingen gennem at komme op i højstolen. 3 faser, for at det giver en udvikling

# data[].attributes.body
Hvad er sanseintegration ?

I De Fire Birke tager det praktiske arbejde med sanseintegration udgangspunkt i teori skrevet af A. Jean Ayres. Hun var oprindelig    uddannet ergoterapeut og igennem sit praktiske arbejde begyndte hun allerede i 1950’erne at grundlægge sin teori om sanseintegrations-vanskeligheder hos børn. Hun beskriver og dokumenterer hvordan en forstyrrelse i barnets sanseintegration hæmmer barnets sansemotoriske udvikling og dermed barnets muligheder for læring, udvikling og generelle trivsel. I slutningen af 1970’erne udkom hendes første danske udgave af bogen: ”Sanseintegration hos børn”.

A. Jean Ayres teori har stadigvæk allerhøjeste relevans som teoretisk fundament i arbejdet med sanseintegrationsvanskeligheder hos børn. Teorien er senere videreudviklet af bl.a. Patricia Wilbarker og Winnie Dunn.

# data[].attributes.body
Goffmann: er nok mest kendt for sin teori om individets dramatisering af sig selv i hverdagslivet. Ifølge denne teori er hverdagsinteraktion kendetegnet ved, at aktørerne sammen opretholder en given definition af situationen. Udgangspunktet for dette er, at alle har et selvbillede – et face – som de investerer i situationen. Dette skal forstås sådan, at aktøreren i en aktion handler og taler i overensstemmelse med sit eget face og samtidigt hjælper andre med at handle i overensstemmelse med deres face.

Ved på denne måde at hjælpe hinanden med at opretholde hinandens faces, opretholdes en fælles foretrukken definition af, hvad der foregår i situationen. Aktiviteten at opretholde sit og andres face, kaldte Goffman for facework. Goffmans pointe er, at denne form for interaktion finder sted i alle typer af situationer

To andre centrale begreber i Goffmans teori er backstage (bag scenen) og frontstage (på scenen). Med disse begreber forstår Goffman handlinger som noget, der i en given situation kan betragtes som frontstage eller backstage. Front stage-aktivitet kan ses som alt det, der bliver foretaget for at opretholde det fælles indtryk i en situation. På denne måde er Back stage-aktivitet alt det, der er uforeneligt med front stage, og som derfor bliver holdt tilbage.

# data[].attributes.body
Piaget
Vygotsky
Meta teori: Almen menneskeligt gældende
Antager en medfødt drivkraft der styrer udviklingen
(Der findes noget medfødt menneskeligt, der betinger udvikling)

Udvikling er en dynamisk proces
(Udvikling er betinget af aktivitet hos subjektet)

De beskæftiger sig med udviklingen af de kognitive strukturer (Bevidstheden)

Betragter mennesket som et socialt væsen, der udvikler sig i dynamisk samspil med omgivelserne

Metode: Empiriske observationsstudier

# data[].attributes.body
Udviklingspsykologi kan kobles til psykoanalysen. Det er en teori af den østriske læge Sigmund  Freud. En teori om personlighedsdannelse .

# data[].attributes.body
Det er en ganske enkel model, Illeris bringer på banen, men den er ganske brugbar, og kan fint sidde som en lille huskeseddel på opslagstavlen inden undervisningen forberedes. Vi lærer ikke, uden vi er engagerede og har accepteret præmisserne, vi lærer ved den direkte handling, og vi skal altid forholde hos til vores handling gen- nem refleksion herunder ikke mindst feedback. Som undervisere er vi med til at fin- de engagementet, tydeliggøre præmisserne, skabe grundlaget for handlinger til at øve sig på og ikke mindst give feedback og understøtte den studerendes refleksion over handlinger og det lærte.