# data[].attributes.body
יוליה גורביץ'
בחרתי להתייחס לסוגיה "לימודי מוגבלות בעברית".
"מוגבלות: פגיעה או הגבלה בפעילות הנגרמות בשל אופן ההתארגנות החברתית 1 העכשווית, אשר אינו מתחשב, או מתחשב רק מעט, באנשים עם לקויות גופניות ולפיכך מדיר אותם ממרכזה של הפעילות החברתית. "
לפתיחת השיח בכיתה הייתי שואלת את התלמידים שאלות הבאות: מה זה "הגוף האחר" ?
מי זה נכה? האם מישהו יודע/מכיר בן אדם עם מבגלויות ? איך זה משפיע עליהם? ניתן לראות סרטון  "כוח האיזון" ורטיגו וריקוד על גלגלים. לסיום הייתי מדברת על השתלבות אנשים עם צרכים מיוחדים תחומים שונים בחברה ישראלית.

# data[].attributes.headline
הגוף האחר- בתשבע גרוס

# data[].attributes.subject
הגוף האחר- בתשבע גרוס

# data[].attributes.body
1. לפי הטקסט, ראיתי שאחת הסיבות העיקריות שאין קבלה מוחלטת של אנשים עם מוגבלויות/לקויות היא מכיוון שאין מספיק מודעות ולמידה על הנושא. במילים של הטקסט, רשום: "...תחום המשפט היה הראשון שהחלו להתפרסם בו מאמרים המציגים את המוגבלות כתוצר של הבניה חברתית". החברה לא מספיק מקבלת אנשים עם מוגבלויות, ודבר זה נוצר ממקום של חוסר מודעות. הפתרון לבעיה זו היא חשיפה לעולם הזה של מוגבלות- למידה עליה והיכרות יותר עמוקה. מתוך הסרטון שצפיתי בו, "Lets Talk About Dis", ראיתי שגם שם המטרה היא לחשוף את הקהל ללקויות והמוגבלויות, מבלי ליצור תחושה לא נעימה. תוך כדי שהרקדנים עם המוגבלויות ואלו ללא רוקדים בו זמנית על אותה הבמה, הם מדברים בדיוק על זה. הם מתארים את מה שקורה על הבמה, איך כולם ניראים, מדברים על איך שהרקדנים מתמודדים וכו'. הם פשוט פתחו את הנושא והנגישו אותו לקהל לפני שתהיה הזדמנות לאנשים להרתע ולהרגיש אי נעימות.
2. על מנת לעורר שיח כיתתי, אני הייתי פותחת במשהו שיותר קרוב אל התלמידות- השוני ביניהן. הייתי מביאה כמה בנות לקדמת הכיתה ואומרת לשאר הבנות לציין את השוני בין הבנות. לאחר שיציינו את כל הדברים השונים, הייתי מסבירה להן שלמרות שהן שונות, אין טוב ורע, אין נכון ולא נכון. הכל מקובל, אבל כמה יפה שיש גיוון. לאחר מכן הייתי מביאה את כל הבנות עם משקפיים לקדמת הכיתה. שואלת את הבנות מה המוגבלות של הבנות, והאם זה מוזר להן. מכיוון שהן רגילות לזה, כמובן שיענו שזה לא מוזר, ומשם אני ממשיכה ושואלת כל אחת מה המוגבלות שלה. בין אם זה פיזי, בין אם לא. ואז מסבירה להן שלכל אחת ואחד בעולם יש מוגבלות/לקות כלשהי, ולפעמים רואים את זה ולפעמים לא. לאחר מכן הייתי מראה להן סרטונים כמו אלה שהועלו לכאן, וחושפת אותן למוגבלויות שהן פחות רגילות לראות. ומזכירה להן שלמרות שהמוגבלויות האלה ממש נראות לעין, אם היו רואים את המוגבלויות שלנו היה לנו לא נעים אם יסתכלו עלינו מוזר רק בגלל המוגבלות.

# data[].attributes.headline
יחידה 7 - חגית שרעבי

# data[].attributes.body
יחידה 7 - חגית שרעבי דולברג
א. בטקסט מתוארות גישות שונות בהבנה ובקבלת מוגבלויות מסוגים שונים. בחרתי להתייחס לחלק בו מתאר הטקסט את פתיחת השיח ושיתוף החוויה הפרטית של הלקות והמוגבלות. באמצעות פתיחת השיח החברתי נשמעים קולות שהודרו בעבר  של בעלי מוגבלויות שלא נראות לעין  מוגבלויות שכליות,נפשיות, זהות .. מתוך הכרת פינות חשוכות אלו נפתחו שדות חקירה חדשים בנוגע לסוגיות כגון הבניית הזהות, תפיסת הגוף, הקישור בין הנראות וכו, מתוך כך נוצרות תיאוריות ותובנות חדשות המפתחות  את הידע ואת המחקר בנושא המוגבלות על מנת להעניק שיוויון חברתי ותודעתי. חלק זה התחבר ישירות ליצירה של להקת candoco l - להקת מחול עכשווית בה רוקדים רקדנים מקצועיים עם רקדנים בעלי מוגבלויות- המגדירים עצמם  כמסוגלים ולא מסוגלים . ביצירה letws talk about dis by Hatain Pateרואים איך מציגים את המשתתפים כאינדיווידואל -כל אחד עם הזהות שלו , הניסיון הוא להראות שלכל אחד ואחד יש המוגבלות שלו. הרצון הוא לקחת את הקהל למסע של כל אחד מהמשתתפים , היצירה שואלת המון שאלות בצורה לא ישירה בלי להטיף מוסר. הרעיון של הלהקה הוא לחשוף לקהל להקה המורכבת ממסוגלויות שונות.
ב. חשוב להציג בפני התלמידים מתוך מגוון הסרטונים שפורסמו. בין הסרטונים יש המון נושאים שצפים באופן יומיומי. אישיים, משפחתיים וכאנשי חינוך עלינו כל הזמן ליצר קו שיוויוני ולחזק את ערך כבוד האדם אצל  התלמידים כל הזמן. על מנת שאף תלמיד לא ירגיש נחות או שונה מן האחר. לאחר צפייה ניתן להציף בדיון שאלות כגון , מה היו התחושות בעת הצפייה, האם הופתעתם לראות כי כל אדם יכול לרקוד ולהביע את עצמו תנועתית, האם הם חשים שגם להם יש איזושהי לקות מסויימת, ואם כן האם הסרטונים חיזקו את ביטחונם באיזשהו אופן ?. לאחר מכן לעבוד פיזית באימפרוביזציה בסטודיו ולבצע משימות מתוך הגבלה פיזית או תנועתית, על מנת ליצור אצל התלמידים חווית הזדהות והבנה מעמיקה יותר שניתן לעשות הכל , בדרך הטובה והמעניינת ביותר. מוגבלות = מסוגלות המילה מוגבלות יכולה  להתפוגג הכל תלוי בתפיסת העולם בה אנו חיים ואותה אנו מקיימים.

# data[].attributes.body
יחידה 7
יעל והבה
א. סוגיית הגוף האחר עולה בכמה אופנים בטקסט, האופן שהכי בלט לי זה כאשר מוגבלות נחקקה לראשונה בבריטניה, דבר זה הוביל להמשך של מאבק חברתי נגד הפרדה של אנשים עם מוגבלויות משאר החברה. בסרטון ריקוד על כיסא גלגלים ניתן לראות את הרצון של זהבה להיות שווה ולא שונה משאר החברה, זהבה לא מוותרת לעצמה על אף הקשיים וממשת את הרצון שלה לרקוד.
ב. ניתן לשלב את תכני הסרטון והטקסטים בדיון עם התלמידים על חשיבות ומטרת השילוב של תלמידים עם מוגבלויות בכיתה ובריקודים השונים, כיצד ניתן לשלב בין כל התלמידים כך שהתלמידים בעלי המוגבלויות ירגישו שווים ולא חריגים בכדי למנוע הפרדה חברתית בניהם. הנושא מאוד העסיק אותי ונגע בי, בבית הספר בו אני מלמדת יש ילדי חינוך מיוחד שמשתלבים בכיתה ףויש שיח סביב הנושא.

# data[].attributes.headline
מטלה 7 - "הגוף האחר" / שירלי חלו אוזמן

# data[].attributes.subject
מטלה 7 - "הגוף האחר" / שירלי חלו אוזמן

# data[].attributes.body
סוגיית "הגוף האחר" עולה מתוך הטקסט, בבחינת גישות חברתיות שונות אל מול מוגבלויות שונות. ומודלים ללימודי מוגבלות באקדמיה.
הטקסט מתחיל בהבחנה חשובה עימה ניתן לעשות עבודה גם מול התלמידים - "לקות" (חוסר או תפקוד חסר של איבר או מנגנון בגוף) ו"מוגבלות" (פגיעה בפעילות עקב חסך בהתחשבות מצד ההתארגנות החברתית).
בשני הסרטונים - "הגוף האחר" מאת נטלי צוקרמן, וריקוד על כסא גלגלים, צפינו בריקוד עם הלקות כפי שהיא, באופן משתנה: פעם הלקות מוסוות, ספק מי הרקדן הלקוי ומי לא, פעם רוקדים כאשר הלקות נמצאת שם ורוקדים איתה, ופעם "פורצים" את הלקות, ונדמה כאילו היא לא קיימת. אבל לכל אורך הריקוד - הלקות שם. ולמעשה, קורה דבר נדיר על הבמה, שחוצה פרדיגמות וסטיגמות על "מי הוא רקדן", מי יכול להופיע על הבמה, והיבט חדש של יופי אנושי, אמיתי וכואב, חודר אלינו.

אני חושבת שהצגת הסרטונים הללו בכיתה, ופיתוח דיון  סביב השאלות כפי שהצגתי קודם, יכול להביא לתפיסות חדשות וראייה רחבה של מהי לקות, ואיך אנחנו כחברה בעצם יוצרים את המוגבלות.
באחת השנים, היתה לי תלמידה בכיסא גלגלים (בתוך כיתה רגילה). היא השתתפה בשיעורים, הופיעה בטקס. ההתאמות נעשו באופן טבעי. בסוף השנה, קיימתי הרקדה בית ספרית. בחלק מהריקודים, אמא שלה הרימה אותה מהכיסא, עלתה איתה לבמה הקטנה ורקדנו יחד.  בכל הפעמים למעשה הלקות שלה נשארה לקות. היא לא היתה מוגבלות מפני שלא נעשתה הדרה או מניעה של ההשתתפות שלה עקב הלקות. וזו היתה דוגמה חיה עבור יתר התלמידים.

# data[].attributes.headline
מטלה 7 רוזליס זוהר

# data[].attributes.subject
מטלה 7 רוזליס זוהר

# data[].attributes.body
בחרתי להתייחס לעניין תפיסת המוגבלות, אני חושבת, שעצם זה שישנן תפיסות שונות והתפתחויות שונות לגבי תפיסת המוגבלות, מראה כי יכול להיות שהתפיסה הרווחת היא זו שיכולה לשנות את היחס כלפי המוגבלות. "הגל הראשון של לימודי מוגבלות החל בבריטניה ובצפון אמריקה בשנות השבעים של המאה העשרים והתמקד בהנגדה שבין המודל הרפואי, או המודל האינדיבידואלי, התופס את המוגבלות כפגם של הפרט, לבין תפיסתה כבעיה 3 שלב זה נמשך בשנות השבעים והשמונים, בעיקר שמקורה בחברה ובסביבה. בארצות הברית ובבריטניה, ומלכה בו הגישה החברתית"
הסרטון שבחרתי הינו סרטון של אמנון וג'יל דמתי, זוג רקדנים, אמנון הינו חרש מלידה וג'יל שומעת. בשיתוף הפעולה בינהם לא ניכר כי אמנון לקוי שמיעה ובעל מוגבלות. היכולת ליצור ביחד ולא לחוש במכשולים, כאשר אחד הוא בעל מוגבלות היא יכולת מדהימה. בחרתי בסוגיה זו כיוון שישנם מספר ילדים לקויי שמיעה בבית הספר, לרוב אין שום עניין סביב הדבר, אך עדיין ישנם ילדים הרואים זאת כשוני מובהק בינהם לבין לקויי השמיעה.

# data[].attributes.headline
מטלה 7 - נופר שבתאי

# data[].attributes.subject
מטלה 7 - נופר שבתאי

# data[].attributes.body
בטקסט עולות מספר סוגיות .

א. אחת הסוגיות מתייחסת לכך שסטודנטים ברחבי העולם מנסים להרחיב את הידע לגבי אנשים עם מוגבלות בניסיון לשלב אותם בחברה ובנוסף לתת מבט אחר שיביא בסופו של דבר לאי שיפוטיות, קבלה והתחשבות באחר.

ב. ניתן לשלב את נושא המוגבלות בשיעורי תנועה תחילה דרך שאילת שאלות.

שואלת קודם כל מהי מוגבלות לפי דעתם? מרחיבה את הידע הכללי לגבי מוגבלויות שונות. (לקויות למידה, לקות פיזית וכו)

מנסה להראות איך מוגבלות משתלבת בעולם שלנו ובאומנות בפרט. מראה להם סרטוני מחול שונים בעלי רקדנים עם מוגבלות, לאוהבי המוסיקה – מראה את להקת "שלווה" שרובם בעלי מוגבלות ומאוד בתודעה בתקופה האחרונה.

לאחר מכן אפשר שכל אחד יבחר לקות מתוך כל הלקויות עליהן דיברנו ולעשות אמפרוביזציה בזוגות לדוגמא.

# data[].attributes.headline
מטלה 7- טלי אור

# data[].attributes.subject
מטלה 7- טלי אור

# data[].attributes.body
סוגיית "הגוף האחר" עולה מדי שיעור על ידי תלמידים השבויים בדעות קדומות , ושאינם מקבלים "גוף" השונה מהנורמה המקובלת בעיניהם.
סוגיית המוגבלות כפי שמוסבר במקראה אינה סוגיה הרלוונטית רק לאנשים נכים, אלא תמת אוניברסלי הקורא תיגר על הנחות תרבות עמוקות בשאלות וסוגיות כגון מהו האדם, מהו הגוף האנושי או מהם החיים הראויים לחיותם. סוגיית המוגבלות כפי שנצפית בסרטון the cost of living -dv8 רוקד אדם ששתי רגליו חסרות , המוגבלות שלו מאוד בולטת לעין וחריגה יותר מאשר נכה על כיסא גלגלים למשל, שילדים רואים לעיתים יותר תכופות. בנוסף למוגבלות מתמודד אותו אדם  גם עם דימוי גוף "מפחיד" בעיני ילדים. וחי את חייו עם "חצי" גוף. כדי להתגבר על מוגבלותו- חיזק מאוד את שרירי הידיים שלו כך שהוא בעצם "הולך" על שתי ידיו.
את הסרטון הזה אני מראה כבר כמה שנים ברציפות לתלמידים שאני מלמדת בבית ספר יסודי כחלק מקבלת הגוף האחר והכלת מוגבלות. באופן גורף התלמידים תחילה מזדעזעים ולא מאמינים שבאמת לרקדן חסרות שתי רגליים, לאחר מכן התגובות הן להשוות אותו לכל מיני חיות בטבע, ואת הדיון אני מובילה דווקא מהמקום הפיזי של הרקדן שנראה שברירי בהתחלה אך כשהתלמידים מבינים שהרקדן מתגבר על ה"אין" במה שכן יש, וכמה הוא חזק בפלג גופו העליון, ואיך יתר חברי הלהקה משתפים אותו בריקוד ובחברה - אני לגמרי רואה את השינוי התודעתי וקבלת האחר שחל בתלמידים לאחר דיון.
בשלב המעשי של מערך השיעור אני מחלקת את התלמידים לזוגות והם צריכים להצמיד איבר אחד שלהם לבן הזוג ולנוע מתוך מגבלה זו , כך למשל כשכף רגל אחת צמודה לכף הרגל של בן הזוג והם צריכים ללכת יחד יש להם כביכול שלוש רגליים ולא ארבע. או לשבת על הרצפה ברגליים ישרות צמודות לבן הזוג ולהתקדם ביחד פתאום הגוף צריך להתגייס לתנועה שונה ממה שהם מכירים. אני לגמרי רואה את השינוי גם אם הוא קטן לקבלת האחר, בין אם הוא מוגבל ובין אם דימוי הגוף שלו נמוך. החשיפה של התלמידים לסרטונים שמראים שכל אדם באשר הוא בין אם הוא נכה או מוגבל או אפילו בעל מימדי גוף שונים "מהנורמה", מלמד את התלמידים להכיל ולהבין שכולנו שונים זה מזה אך לכולנו יש זכות בסיסית לכבוד, שיתןף ולקבלה.

# data[].attributes.headline
מטלה 7 -לימור זהבי 

# data[].attributes.subject
מטלה 7 -לימור זהבי 

# data[].attributes.body
:אני בחרתי להתייחס לקטע הבא בטקסט :"בתחילה נועד המושג disabilities with people לתת ביטוי להיותה של המוגבלות רק "אחד ממאפייניו של הפרט" ולא "המשתנה המגדיר את הפרט", אבל במשך הזמן נכנס המונח people disabled לשימוש נרחב ביותר, מתוך תפיסה שמוגבלות איננה מאפיין משני, אלא "סמן זהות שהפרט והקבוצה מבקשים להדגיש ולמקד בו את תשומת הלב".
מכאן אפשר להבין שעל פי המאמר  אנו רואים  שהיום אנשים עם מוגבלות רוצים לדבר על המוגבלות שלהם ולא להחביא אותה ,ושהמגבלה היא חלק מרכזי מהזהות שלהם והדבר גורם לשחרור ,
גם בסרטון שבחרתי לצפות :
" הגוף האחר " של נטלי צוקרמן - היא מדברת ומציגה את הנכות שלה כמשהו שמגדיר אותה ומייחד אותה , הרעידות שלה ברגל מקבלות מימד אחר . היא לא מסתתרת מאחורי המגבלה שלה אלא מציגה אותה בפתיחות .
2. תכני הסרטון והטקסט יכולים לעורר שיח בכיתה על ידי העלאת השאלה של מהי מגבלה , וניהול דיון העוסק בשאלות הבאות :
האם הרגשתן פעם  במקום , בתחום או בשלב מסוים מגבלה או שונות  ?  האם לכולנו יש מגבלות שאנחנו פוגשים במהלך חיינו .... ומה אנחנו צריכים לעשות איתם . האם להתבייש או לדבר עליהם ...
בשלב זה נראה את הסרטון של נטלי
ונדבר על ההחלטה שלה להציג את המגבלה שלה בפתיחות כזו , נדבר על תחושת השחרור שהיא מביאה איתה .
נחפש מידע על אנשים נוספים שבעזרת המגבלה שלהם הגיעו ליכולות מיוחדות :
לדוגמא הזמר פרדי מרקורי שסבל הרבה בילדותו ממבנה השיניים השונה שלו - אך שונות זו היא זו שנתנה לו ייחודיות ביכולת השירה המדהימה שלו .
המסר של דיון זה יהיה שאנחנו לא צריכים להיות מושלמים אלא שלמים ולקבל את המגבלות /שונות שלנו ועל האפשרות לצמוח מהן .

# data[].attributes.headline
מטלה 7- שירן לוי אלקיים

# data[].attributes.subject
מטלה 7- שירן לוי אלקיים

# data[].attributes.body
כשקראתי כמה פסקאות מטקסט המבוא למקראה של לימודי מוגבלויות בישראל התמקדתי בפסקה שמדברת על כך שבבריטניה שינו את ההתייחסות להגדרת הנכות על ידי כך שהם הבינו בשנות השמונים שהבעיה המרכזית היא איך החברה תופסת את הנכים ואת המוגבלות ולא המוגבלות עצמה. הם התמקדו בכך מנגנוני הכלכלה והכח מדירים את אנשים עם לקויות והופכים אותם למוגבלים. וזה ניכר גם היום שהחברה הופכת אנשים בעלי לקות מסוימת למוגבלים ולא ההפך. זה התחבר לי מאוד לסרטון של נטלי צוקרמן שמתארת את התגובות שקיבלה בבתי ספר למשחק שהיא מדהימה, במאית מצוינת אינטיליגנטית אך על הבמה היא לא יכולה להיות. בטח תחושה מאוד מתסכלת למי שרצונה הוא להופיע. תגובה זו מתארת בדיוק את הלקות החברתית ולא את הלקות האוביקטיבית שיש לנטלי. בכיתה הייתי מקרינה לתלמידים את הסרטון של הרקדנים החירשים והלא חרשים ושואלת האם הם שמים לב ללקות או מגבלה מסוימת אצל אחד או אחת מהרקדנים. לאחר שאשמע את תשובותיהם הייתי אומרת להם שבוודאות יש לרקדנים לקות ושינסו לנחש מהי.. ואז הייתי מפתחת דיון על כך שאם הם לא היו יודעים הם לא היו יכולים לנחש ושהרבה פעמים רק כשאנחנו יודעים שיש לאדם מגבלה אנחנו פתאום משנים את המחשבה או היחס אליו. והייתי מציינת שלכולנו יש איזשהי מוגבלות או לקות אפילו אם אנחנו לא יודעים שהיא קיימת. פנימית או חיצונית.

# data[].attributes.headline
הגוף האחר- שירי לילוס

# data[].attributes.subject
הגוף האחר- שירי לילוס

# data[].attributes.body
"שום דבר עלינו בלעדינו" - מתוך המקראה. מתחברת מאוד למשפט כיוון שלעיצים קרובות קבוצות (חלשות לרוב) נחקרות או מוצגות על ידי קבוצות חזקות יותר ופה יש הצהרה כבר עם פתיחת הטקסט שבכתיבתו לקחו חלק אנשים הנמנים על הקבוצה הנחקרת. בחרתי להתייחס לעבודה "הגוף האחר" של נטלי צוקרמן. במפגש רגיל עם נטלי פוגשים אישה יפה, חזקה, אינטיליגנטית עם צליעה. על פניו הנכות שלה מינורית ולא מפריעה לה בתפקוד יומיומי רגיל. אבל נטלי בוחרת לשים את עצמה על הבמה, במקום שבו הנכות שלה מקבלת מקום, נפח, מבט וביקורת. היא בוחרת לרקוד אפילו שזה קשה, מוזר, מכוער (?). היא חוקרת. את עצמה ואת הנכות שלה. בכשייה זאת מייצגת בעיני נטלי את השינוי בגישה המחקרית ואף החוקתית במעבר מהתבוננות על נכות ועל שיום המונחים "לקות" ו"מוגבלות" ומעבר מהתבוננות על הפגם הפיזיולוגי למול התפיסה החברתית. מוגבלות היא תלוית חברה, התארגנות חברתית והיא גורמת הדרה של אדם או קבוצה בשל לקותם. בכיתה הייתי שואלת את הילדים מה התחושה שלהם לגבי הופעה של לקות על במה. האם הם חשים שיש להם לקות שהם מביאים איתם? האם הלקות מגבילה את היוצרת או מעצימה?

# data[].attributes.attachment_link.title
המכולה | גוף - נטלי צוקרמן מציגה גוף פגום במרכז הבמה בעבודה "הגוף האחר"

# data[].attributes.headline
הגוף האחר - קרן הופמן

# data[].attributes.subject
הגוף האחר - קרן הופמן

# data[].attributes.body
מה שריתק אותי בטקסט המבוא למקראה של לימודי מוגבלויות בישראל הוא עד כמה השיח על מוגבלות נוגע ישירות לכל אדם ואדם, ותורם לעיסוק בכל תחומי החיים. החיים עם מוגבלות, והדיון הפומבי בכך, הוא לא משהו שאני עוסקת בו בדרך כלל, ולאחר שקראתי את המבוא למקראה, נוכחתי שזהו דיון שרלוונטי גם עבורי, למרות שאני לא מוגדרת כבעלת מוגבלות, וגם האנשים הקרובים אלי אינם מוגדרים כך. כתחום מחקר הוא נוגע בסוגיות מהותיות של חיים, אנושיות, גוף אנושי, זהות, ודרכו ניתן גם לגעת בערכים של קבלה, שיוויון ופלורליזם.

להקת Canduco מאנגליה  היא להקת מחול עכשווי שמורכבת מרקדנים מוגבלים ולא-מוגבלים. בקטעי הוידאו של הלהקה שבהם צפיתי הם רוקדים יצירות של כוריאוגרפים מובילים בעולם. מצפייה בקטעי וידאו של הלהקה, בולטים בעיני שני דברים עיקריים: אחד - האסתטיקה של הרב-גוניות, כלומר היופי שמגוון הגופים הלא-מוגבלים והכן מוגבלים יוצר, והשני - היכולת הייחודית של רקדנים עם מוגבלות להנכיח את עצמם במלואם כפרפורמרים, לבטא את הייחודיות שלהם, ויחד עם זאת להישאר בשפה התנועתית והאסתטית הספציפית של הלהקה. בעיני הם הצליחו ליצור מרחב שקיימים בו סימולטנית השאיפה למצויינות במחול ביחד עם שונות, אינדבידואליות, רב-גוניות, והשילוב הזה יוצר צורה חדשה ומעניינת של מחול.

עם תלמידים הייתי שואלת בתחילת מפגש: מה אתם רואים בעצמכם כמוגבלות? אילו מגבלות יש לכל אחד בהקשר של מחול? שכל אחד יכתוב על דף את המגבלה/ות שלו, ואולי גם יצייר ציור של עצמו שמבטא את זה.

לאחר מכן הייתי מראה לתלמידים את הסרטונים של Canduco , שואלת אותם מה דעתם על רקדנים עם מוגבלויות, האם יש להם מקום על הבמה? מה מייחד את הלהקה?

לסיום - חזרו אל מה שכתבתם וציירתם. איך תרמה הצפייה בלהקה לתפיסת המוגבלות האישית שלכם? משהו השתנה בעמדתכם כלפי מה שאתם חושבים שהוא מוגבלות אצלכם?

https://www.youtube.com/watch?v=L8VkeHCsGlU

# data[].attributes.headline
יחידה 7 - אביבית בודניצקי הרוש

# data[].attributes.subject
יחידה 7 - אביבית בודניצקי הרוש

# data[].attributes.body
סוגית "הגוף האחר" כפי שעולה מהטקסטים והעיסוק בנושא לימוד המוגבלות מבקשים לאפשר לאנשים עם מוגבלות, למצות את מלוא הפוטנציאל הגלום בהם ולשנות בתוך כך עמדות חברתיות כלפיהם. בריקוד של אורן וזהבה - ריקוד על כיסא גלגלים מתוך תוכנית הטלוויזיה "גו טאלנט" בה הם רוקדים יחד כאשר זהבה בכיסא גלגלים ואורן עומד. זהבה פדנס חלתה בשיתוק עקב נגיף הפוליו שקינן בגופה בילדותה, אך היא לא נתנה לפרט זה לעצור אותה מלתפקד ולא חסם את חלומותיה. בגיל חמישים החליטה זהבה שיש עוד חלום שהיא לא הגשימה והפכה להיות רקדנית, ביחד עם אורן בראיר, כוריאוגרף שיש לו הורים משותקים חולי פוליו (על כן היה מספיק רגיש ומבין) ויחד הם רוקדים ומופיעים כצמד. בסרטון רואים את זהבה רוקדת על הבמה במופע בתוכנית טלוויזיה מול קהל גדול, מתגלגלת במהלך הריקוד על הרצפה ובנוסף, מונפת בידיו של אורן אשר מניף אותה ורוקד תוך התגברות על מגבלות ועל קשיים יום יומיים. הריקוד נותן דוגמא וכוח לכל מי שפוחד, שנרתע, שנבוך שכן יש אפשרות להתגבר על החששות לרקוד, ליהנות ולהופיע. והמסר הגדול שאפשר לרקוד ליהנות ולהופיע על אף המגבלה שקיימת ובריקוד שלהם היא כמעט שנעלמת.
ב. הסרטון של זהבה ואורן ממחיש הצלחה, התגברות, עשיה, התמודדות. השיח בכיתה יכול להתבסס על הדרך הלא פשוטה שעברו הרקדנים, על ההתמודדות עם קשיים ועל ההצלחה והסיפוק של העשייה שמגיעה בהמשך. מחיאות כפיים מהקהל תגובות חיוביות, כל אלה הם תגובות שעוזרות להתגבר על הקושי ומעודדות להמשיך בדרך גם אם היא קשה ונראית בלתי אפשרית. הריקוד בזוג מסמל שותפות, עזרה ותמיכה זה לזו שבולטת בריקוד המשותף. נושא המוטיבציה וההתגברות על מכשולים, הרצון העז של זהבה לרקוד וההופעה שלה על הבמה מראה לתלמידים כיצד אפשר להתגבר על סטיגמה כלפי נכים. בשיעור בכיתה אציג לילדים את הסרטון, אבקש לשמוע תגובות ותחושות על מה שראו. ומה הם למדים מכך על נושא המגבלה . בנוסף, בבית הספר בו אני מלמדת יש ילד בכיסא גלגלים אשר משתתף בריקודים בטקסים בבית הספר ובכך הילדים לומדים לקבל את המגבלה לעזור, לתמוך ולעודד את חברם למרות המגבלה והקושי. .

# data[].attributes.headline
מטלה 7 -הילה שחר

# data[].attributes.subject
מטלה 7 -הילה שחר

# data[].attributes.body
"הגוף האחר" נתפס בחברה שלנו כמעין תבנית-קיבעון לגוף הלא אידיאלי כביכול שלרוב יש מוגבלויות פיזיות-תנועתיות, לעיתים יש אי תפקוד של אחד מהחושים
לפי המקראה התרבות נתפסת כמקבעת ומקובעת למציאות קיימת "שום דבר עלינו בלעדינו"
בחרתי בסרטון בו מופעים בתחילה זוג הרוקדים עם כסאות גלגלים כאשר הגבר לאחר מס' שניות בריקוד קם ומוביל את האישה בכיסאה בריקוד סוחף ומרגש. האישה הוכיחה כי אפשר לרקוד גם עם לעיתים יש מגבלה פיזית התנועה, הריקוד הוא אוניברסלי ואפשר להגשים חלומות.. להיות להשראה לאחרים ודוגמה חיובית, הריקוד נתפס כאומנות וכל אחד יכול להביע את כישרונותיו כחברה אנו צריכים להוביל, להדריך, לתמוך ולסייע ,להעצים ולהכיל ללא שיפוטיות או הדרה .
הדרך בה ניתן לשלב את תכני הסרטון והטקסטים כדי לעורר שיח איכותי עם התלמידים- למשל לתת להם לבצע רצף תנועתי כאשר נגביל את אחד מהחושים כגון ריקוד בעיניים עצומות, אי שמיעה של המוסיקה ע"י אטימת האוזניים, לאחר מכן לדון ..כיצד הרגישו, רמת התפקוד .מנטלי/פיזי/קוגניטיבי
,האם זה אפשרי לרקוד כשיש מגבלה מסוימת ?
כיצד הם יכולים לסייע ולתרום לאותם אנשים -"לגוף האחר"
האם המחול יכול להוות מעין מראה לחברה כולה? בעבודה בקבוצות יוכלו ליצור הופעת מחול בנושא.

# data[].attributes.headline
יחידה 7 הגוף האחר שרון אדם

# data[].attributes.subject
יחידה 7 הגוף האחר שרון אדם

# data[].attributes.body
מהטכסט עולה  תרומתם של הכותבים ומחקרם בנושא מוגבלויות והיחס אליהם. התהליך אף הביא בחשבון את צורכיהם של אנשים עם מוגבלות, ונעשה מאמץ להנגיש אותו לכלל המשתתפים ולכלול בו התאמות לצורכיהם. הליך השיתוף משקף את תפיסת העולם שמבטאת הדיסציפלינה של לימודי מוגבלות ומיטיבה למצות האִמרה "שום דבר עלינו בלעדינו" -כלומר שיש מחוייבות לשתף את האדם המוגבל בידע ובחיים הנורמטיביים.
בסרטון הראיון עם הרקדנית והיוצרת תמר בורר ניתן לראות אישה חזקה ומיוחדת שנלחמה כלביאה להישאר בעולם המחול והיצירה ועל יכולתה הנפשי להוציא יש מאין- מגוף משותק לגמרי ללא ייאוש וללא מירמור. בחירה בראיית היש מעוררת השראה לכל אדם בריא באשר הוא.
2.שיח מלמד בכיתה-
הייתי שואלת את התלמידים מה זה נכה בעיניהם? אילו מילים עולות להם וכותבת על הלוח את כל האסוציאציות- אדם מוגבל, משותק, נכה, עיוור, לא מסוגל לזוז, לתפקד כמו אדם נורמלי, חרש, מסכן, אומלל, רחמים, וכו'
שאלה נוספת- מהו אדם נורמלי??
ואז הייתי מראה להם את היצירה של תמר בורר ומעלה שיח מה למדתי? מה קבלתי? איזה מתנה/ יהלום/השראה/כוחות מהאשיות של תמר לחיים שלי?
הייתי מוסיפה ומבקשת מכולם לספר ואז לצייר את המגבלה שלהם. אח"כ מבקשת מהם להתחלק לשלשות -אחד רוקד את המגבלה שלו השני בתפקיד המראה מתחקה אחריו ומהווה לו שיקוף מיידי, השלישי נמצא בעדות ורושם מה הוא רואה ומרגיש. בסיום שיח ביניהם מה קרה לי בכל אחד מהתפקידים.

# data[].attributes.headline
יחדה 7 מטלה 3- יסמין כהן

# data[].attributes.subject
יחדה 7 מטלה 3- יסמין כהן

# data[].attributes.body
1.סוגיית "הגוף האחר" בטקסט עוסקת בהתפתחות ובמחקר תחום לימודי המוגבלות בעולם ובישראל. תחום זה צמח בעקבות שאיפת אנשים עם מגבלות לשיפור איכות חייהם . אנשים אלו נאבקו על זכויותיהם ושילובם המלא בחברה. תחום לימודי המוגבלות התפתח בצורה הדרגתית והתאפיין בשינויים החל מהגישה החברתית, חוויה אישית פיזית ונפשית של החיים עם הלקות או מוגבלות. רוב האנשים עם מוגבלויות בישראל נעים בין חיי הישרדות התמודדות יומיומית עם עוני והפרדה מן החברה ובין מאבק לשייך את עצמם לחברת הנורמליים. רונן גיל, שירי שהם וסולה שלי מתארים גישה של פיתוח זהות חיובית בקרב קהילת החירשים והאוטיסטית. התגבשה קהילת חרשים והחלו קשרים ומגעים ובעקבותיהם שפת הסימנים. הוקם מועדון ששימש מרכז תרבות לחרשים, שילובם בתעסוקה, חקיקת חוקים המבוססים על עקרונות השוויון ואיסור הפליה.
סוגיה זו באה לידי ביטוי בסרטון של משה אפרתי ולהקת קול ודממה. משה אפרתי הקים להקת חרשים ושומעים בשם "קול ודממה" . משה אפרתי נתן לחרשים מקום לביטוי והשתלבות בחברה הנורמלית. אפרתי לא חש מוגבל מבחינה יצירתית בגלל החרשים אלה איתגרו אותו ויצרו אצלו גירוי ליצירה .החרשים הביאו עימם את המימיקה לרקדנים השומעים בלהקה .  וכך יצרו שיוויון ופריצה תרבותית מחודשת.
2. ראשית הייתי מעלה לדיון את הנושא מוגבלות שמה דגש על חרשים ,מראה את הסרטון של להקת קול ודממה , מקיימת מפגש בין התלמידים לרקדן אמנון דמתי -רקדן חרש מלהקת קול ודממה עם המופע מחול "שני עולמות" של בני זוג רקדנים חירש ושומעת . ולסיום מלמדת את השיר שווים בשפת הסימנים והופכת את השפה הזאת לריקוד .בשיחת סיכום מדברת על שילוב אנשים עם מוגבלויות שונות בחברה שלנו . ותרגיל אימפרוביזציה של המצאת קומבינציה עם מגבלה והצגתה בכיתה.

# data[].attributes.headline
מטלה 7 - אבישג פהלבני

# data[].attributes.subject
מטלה 7 - אבישג פהלבני

# data[].attributes.body
א. מן הטקסטים עולה הרצון העז שיש לאנשים עם מוגבלויות , להמשיך בחייהם כרגיל, ולהשתלב בחברה רגילה, להרגיש שייכים ללא כל שוני, בסרטון "ריקוד על כיסא גללים" ניתן לראות את אורן וזהבה מופיעים בתוכנית בטלוויזיה וכך נגרם חשיפה ומודעות לעולם זה, בסרטון ניתן לראות את הכוח רצון הרב שיש להם, שרוצים להשתלב בחברה ואף לאתגר את עצמם ולבא לתחרות להופיע ולעמוד מול קהל, ובכך מעבירים מסר חברתי תרבותי על הצורך של אנשים עם מוגבלויות להרגיש חלק, ולא לוותר על חלומותיהם.
ב.כדי לעורר  שיח ולמידה בכיתה, ההיתי מראה ראשית את הסרטון, גם מתוך תוכנית שהם מכירים, שואלת את דעתם, ולמה לדעתם השופטים והקהל כל כך התרגשו ואהבו?
וההיתי נותנת להם משימה יצירתית, בקבוצות ליצור קטע תנועתי, אך שיהיה עם מגבלה מסוימת כלומר , כל התנועות חייבות להיות עם שולחן, או כיסא. או כל חפץ אחר שבעצם יוצר מגבלה, אך עם המגבלה אפשר להגיע ואלמנטים יצירתיים ומקורים יותר.

# data[].attributes.headline
הגוף האחר - איה שדות

# data[].attributes.subject
הגוף האחר - איה שדות

# data[].attributes.body
סוגיית "הגוף האחר" היא סוגיה שלדעתי ממשיכה לעלות שוב ושוב, לא רק בקרב מבוגרים אלא גם בקרב ילדים. משפטים כדוגמת "היא לא יכולה לעשות ספורט/לרקוד כי היא שמנה", או גם משפטים תבניתיים אחרים שאמנם פחות נוגעים ב"גוף האחר" אך בהחלט מנכיחים את הקבעונות המחשבתיים שילדים מאמצים מגיל צעיר בנוגע למוסכמות חברתיות (מה מותר ומה אסור ולמי, מי יכול לעשות דברים מסוימים ומי לא), דוגמת "ריקוד זה לא לבנים", "זה חוג של בנים/זה חוג של בנות", "בנים חזקים יותר מבנות ולכן יכולים לעשות יותר".
גם בטקסטים ישנה התייחסות נרחבת לכך שתפיסת היכולת או יותר נכון אי-היכולת של אנשים עם מוגבלויות היא בעצם תכתיבים של החברה, ואם דבר הוא תכתיב חברתי משמע הוא ניתן לתיקון ולשינוי צורת חשיבה והתבטאות (ואכן אנחנו בדרך לשם, אך עדיין לא שם).
הרבה מהסרטונים היו מאוד מעוררי השראה ומאוד מתאימים לילדים במובן שהם בהחלט יכולים להשפיע עליהם, לשנות להם את דרך החשיבה ולפתוח להם את הראש.
על מנת לעורר שיח איכותי עם התלמידים בכיתה הייתי פותחת בשאלה "מי יכול לרקוד ומי לא יכול לרקוד" (אם צריך הייתי מכוונת אותם קצת. בנוסף הייתי מבקשת שיתנו דוגמאות למשפטים בנוגע לאי יכולת. אם צריך הייתי מדגימה "מחול זה רק לבנות, בנים לא יכולים לרקוד".  לאחר מכן הייתי מרחיבה את הדיון בנוגע ליכולת ולאי היכולת של אנשים עם מוגבלויות לא רק בריקוד ופרפורמנס, אלא בכלל בחיים.
ואז הייתי שואלת אותם "האמנם?" ודנה איתם על כל משפט שעלה ונכתב על הלוח.
הייתי נותנת דוגמה לשילוב של ילדים עם מוגבלויות  אצלנו בביה"ס ודנה איתם בתחושה שלהם לגבי השילוב הזה. במידה ובכיתה היה ילד או ילדה עם מוגבלות הייתי נותנת לו את הבמה לספר איך הוא מרגיש בשילוב הזה, וכן מספרת לילדים שפעם לא היו משלבים ילדים כאלה בבתי הספר , על אף שברור כי השילוב הוא מאוד אפשרי, הגיוני ונכון.
לאחר מכן הייתי מראה להם את "כוח האיזון" שלורטיגו ואת הסרטון על משה אפרתי ללהקת קול דממה, אשר מתייחסים לשני סוגים שונים של אנשים עם מוגבלויות, וכמובן נותנת להם להציף את כל מה שעולה להם בעקבות כל אחד מהסרטונים.
ולסיום הייתי מראה להם את הסרטון "הגוף האחר" של נטלי צוקרמן (הייתי מזכירה את השאלה  מתחילת השיעור ושואלת האם מישהי עם בעיה שכזאת ברגל יכולה להיות רקדנית ובלרינה?)
כמובן שגם אחרי הסרטון הזה הייתי נותנת להם להציף את כל מה שעולה בהם, הייתי מדברת איתם קצת על יכולת הבעה, יכולת הופעה והעברת רגש ומסר ויצירת הזדהות אצל הקהל וכמובן  מתעכבת על כך שבעצם הכל אפשרי. הכל עניין של בחירה. וכן עניין של חברה.
לבסוף הייתי שואלת "האם אני רוצה שהתפיסה החברתית עליה דיברנו תשתנה ואם כן מה כל אחד מאיתנו יכול לעשות על מנת לעזור לתפיסה הזאת להשתנות?"

# data[].attributes.headline
מטלה 7 - דבירית מררו -הגוף האחר

# data[].attributes.subject
מטלה 7 - דבירית מררו -הגוף האחר

# data[].attributes.body
א. בטקסט העוסק בסוגיית הגוף האחר מנסים סטודנטים והאקדמיות השונות בעולם להרחיב את הידע לגבי אנשים עם מגבלות כדי לאפשר להם חיים איכותיים יותר וכן להציב בפני החברה האנושית מבט שונה על כל אדם באשר בלי קשר למגבלותיו תוך התחשבות, חוסר שיפוטיות , שיתוף והבנת הצרכים.
בריקוד על כיסא גלגלים ממחישים אורן וזהבה את הרצון לשוויון, לא לוותר למרות מוגבלות הכיסא ולרקוד, כולל לעשות הרמות והנפות הנראות כמסכנות בלי שזהבה בעלת המוגבלות מותרת לעצמה וגם אורן, רקדן שגדל בבית להורים עם מגבלות, מכיר היטב את התחום ולא מותר לה או עליה בריקוד המשותף שלהם.
ב. ניתן לשלב את הסרטון ונושאי הטקסט בדיון בכיתה או בקבוצות שיכלול סוגיה האם לשלב למשל ילדים עם מוגבלויות בשיעורי ריקוד או ספורט או בחוגים, מה שקרוב לליבם של הילדים. איך היו מתייחסים? איך ניתן להנגיש או להתייחס לבעלי מוגבלויות באופן מכבד או כשווים וללמוד מהם לחיים? מה היו מציעים תלמידים להנגשה בבית הספר? האם יש בעלי מוגבלויות בבית הספר וכיצד הם רואים את ההנגשה עבורם? האם היו מציעים דברים נוספים? בכל אדם יש מוגבלות, כולנו שונים וזה גם מה שיפה בנו כבני אדם. שכל אחד יכתוב תכונה אחת חזקה שלו ותכונה אחת שמגבילה אותו. איפה הוא מפצה על התכונה ובמה היא כן תורמת לו. מי שירצה יוכל לשתף במליאה.

# data[].attributes.headline
מטלה 7 - גיל ברקוביץ'

# data[].attributes.subject
מטלה 7 - גיל ברקוביץ'

# data[].attributes.body
א.      בטקסט העוסק בלימודי מוגבלויות בישראל ניתן לראות את הבחירה והעיסוק במי מתבונן על המוגבלות? מי מגדיר מה הוא "גוף אחר"?

"הטרגדיה האישית" מול הגישה החברתית ביקורתית. מוגבלות כדבר הנוצר על ידי החברה ויחסה אליה, ולא בגלל לקות אובייקטיבית. הפרדה מהחברה, ניתוק והבדלה. האם קיים הבדל?

בטקסט עולה הצורך לבחון את נושא המוגבלות על ידי מחקר ושיח הנובע מתוך השטח על ידי אנשים עם מוגבלויות. כיצד הם תופסים את המוגבלות? מה הם מרגישים?

גם בסרטון, בפרויקט "כוח האיזון" של להקת ורטיגו- העבודה והמחקר נובעים בשיתוף פעולה מלא עם האדם "המוגבל" , בעל לקות פיזית. ניסיון להתמקד ביכולת ובמסוגלות ולא במה "אין" או בלקות עצמו.  ליצור חיבור ושילוב בין רקדנים ללא מוגבלות לרקדנים עם מוגבלות, על מנת ליצור שיח ותנועה "בגובה העיניים". כולם יחד.  יצירת "גוף אחר" המשלב גופים שונים ליצירת מופע אחד, תנועה משותפת של גוף חדש.

ב. שילוב תכני הסרטון "כוח האיזון" של להקת ורטיגו ליצירת שיח איכותי עם תלמידי הכיתה:

בשלב הראשוני אבחן עם תלמידי הכיתה מהי מוגבלות בעיניהם, על מנת לייצר שיח פתוח וגלוי. אנסה ליצור חיבור אישי של כל אחד מהם לנושא המוגבלויות:

במה הם מרגישים מוגבלים? איזו לקות קיימת בהם? האם יש תחום שהם מרגישים בו שונה משאר החברה והסביבה?

בדרך זו אנסה להכווין אותם להסתכל על נקודות החוזק שלהם, מה הם אוהבים בעצמם?

לאחר מכן, אנסה להמחיש להם כיצד ניתן לראות ולהשתמש בחצי הכוס המלאה ולא להתמקד במוגבלות כדבר שלילי ומעכב.

עבודה בזוגות- אחד עם עיניים עצומות, והשני עם ידיים קשורות. יחד יהיה עליהם להמציא קטע תנועתי שמתקדם מצד אחד של הסטודיו לצד השני כאשר הם משנים את גובה התנועה לאורך ההתקדמות במרחב.

בדרך זו, כל אחד מהילדים יאלץ להתמודד עם מוגבלות ולקות מצד אחד, ומן הצד השני תהיה לו "חוזקה" שתעזור לחברו.

חשוב שנזכור שלכל אחד מאתנו  יש לקות/ מוגבלות מסוימת- פיזית או רגשית. השאלה היא כיצד בוחרים להתמודד איתה? האם אנו מתמקדים בה כדבר שלילי או כנקודת חוזק המאפשרת לנו להיות חזקים ומובילים במקומות אחרים?

בסוף השיעור אחשוף אותם לסרטון של כוח האיזון.

# data[].attributes.headline
מטלה 7 - אבישג זיו

# data[].attributes.subject
מטלה 7 - אבישג זיו

# data[].attributes.body
אחת הסוגיות העולה בטקסט " לימודי מוגבלות בעברית" היא ההתייחסות לעולם המוגבלויות  בכלל וההתייחסות הדיפרנציאלית לעולם " הלקויות " ועולם " המוגבלויות". בניגוד לגישות מסוימות הרואות ההבדל ניתן לראות גישות חברתיות שלא מבחינות ביון שני מושגים אלו וראו אנשים עם מוגבלות כקבוצת מיעוט הנאבקת להשתלב בחברה.( כמו קבוצות מיעוט נוספות החוות אפליה חברתית).
ניתן לראות את נטלי צוקרמן בסרטון  " הגוף האחר" מבטא את התסכול שלה ואת ההתמודדות של הפגם שלה להשתלב כרקדנית ולהיות ב" פרונט " - על הבמה ולא מאחורי הקלעים כפי שכולם ציפו ממה ( וכפי שהיא ציפתה מעצמה בהתחלה).
בסופו של דבר היא מתגברת על הקושי ורואה בפגם שלה ( הרעד  ברגל) יופי  ויתרון.
הצבת שלט "נכה" על הבמה גרמה  לתחושת שחרור ותחושת השלמה עם ה"פגם"!!!

2. ראשית הייתי מבררת עם התלמידים את המושגים : נכות , מוגבלות ,לקות....איך הם חווים מושגים אלו. בהמשך שואלת  האם הם מכירים באופן אישי אנשים עם נכות / מוגבלות/ לקות ??? האם הם בעצמם חוו?
איך זה השפיע עליהם ? במה זה הגביל אותם? תחושות שצפות בעקבות הלקות.
בסופו של דבר מראה להם את הסרטון " הגוף האחר"  ופותחת דיון על ההשתלבות בחברה הישראלית והשתלבות בכלל בתחומים שונים שהמגבלה היא עיקר העיסוק.

# data[].attributes.headline
הגוף האחר - אורית סיגל

# data[].attributes.subject
הגוף האחר - אורית סיגל

# data[].attributes.body
א. מהטקסטים עולה הסוגייה שמוגבלות היא הגבלה בפעילות הנגרמות מכך שהחברה מנדה את האנשים השונים. סגייה זו באה לידי  ביטוי בכך שכל הרקדנים המופיעים על הבמה הם אנשים עם צרכים מיוחדים, והשיר ברקע  They don’t really care about us, by Michael Jacksonהוא-

שמראה שהחברה לא מעוניינת באנשים השונים.

ב. כדי להעורר שיח בכיתה הייתי מראה להם את הסירטון ופותחת בדיון לא רק על האנשים בעלי צרכים מיוחדים אלא גם על עצמינו, איזה נקודה באנו אנו מרגישים לא בנוח.

# data[].attributes.headline
"הגוף האחר"- ניצן  דימרי 

# data[].attributes.subject
"הגוף האחר"- ניצן  דימרי 

# data[].attributes.body
א. הריאיון עם תמר בורר בא בד בבד עם הטקסט המדבר על הרצון של המוגבלים להפוך את חייהם לאיכותיים יותר ולא נבדלים מן החברה.
תמר בורר הפכה את הטרגדיה שלה לכלי חדש בו היא מעוררת אמנות חדשה בתוכה ובונה רקדנית חדשה , אחרת, ממה שהייתה לפני שהייתה מוגבלת.
בטקסט עולה האבחנה הברורה בין אנשים עם מוגבלויות שהיו נפרדים ומוקצים מהחברה לעומת השנים לאחר מכן בהם דרשו המוגבלים לקחת חלק בחברה בעקבות הדרתם והפרדתם .
תמר בורר, בעיניי , מראה בדיוק אתה"חיות" והרצון לעשייה וליצירה אף על מגבלתה ובכך מציבה עוד אבן דרך למוגבלות בעולם האמנות.
אני חושבת שעם התלמידים ניתן לדבר על  השילוב של מוגבלות בעולם שלנו , באמנות ובמחול בפרט, והאם יש שוני באמנות או במסר ביצירות באופן מהותי בין אדם מוגבל ל"רגיל" .
תחילה הייתי מציבה בפניהם שאלות בנושא מוגבלות באופן כללי, שהם מכירים ושנוגעים אליהם כגון לקות למידה, לקות פיזית ועוד. הנושא הבא שהייתי מדברת עליו הוא מחול ותנועה כאמנות, וכיצד לדעתם מוגבלות פיזית יכולה להשתלב בתנועה.