# data[].attributes.body
(1828-1906)
-Peer Gynt
-Et dukkehjem
-Vildanden
-Gjengangere
-Hedda Gabler

# data[].attributes.body
Et drama er en skjønnlitterær tekst som er skrevet for framføring på en scene. Dramamanuskriptet danner grunnlaget for en filmproduksjon eller ei teaterforestilling, der ikke bare ordene, men også lyssetting, lyd, musikk, sminke, kostymer og scenebilde spiller ei viktig rolle. Vi kan derfor si at dramaet er både en skriftlig sjanger og en muntlig, sammensatt tekst.

# data[].attributes.body
Dialog og monolog: Hovedteksten i et drama kaller vi også dialog fordi denne teksten først og fremst er en samtale mellom to eller flere personer. Et drama kan også inneholde monologer (enetale), det vil si lengre sekvenser der bare én person taler. Oftest er denne personen da aleine på scenen. I monologen får vi gjerne litt mer innblikk i følelses- og tankeverdenen til rollepersonen.

# data[].attributes.body
Akt: Handlinga i et drama er vanligvis delt opp i akter og scener. Overgangen fra ei akt til ei anna markerer et større skille i handlinga, for eksempel overgangen fra natt til dag eller fra ett sted til et annet. Vi kan si at aktene fungerer som dramaets kapitler. Tradisjonelt har skuespill hatt fem eller tre akter, men i vår tid har alt fra ei til fem akter blitt vanlig. Aktskiftet markeres med teppefall.

Scene: Ei akt består av ei rekke scener. Scenen er den minste handlings-enheten i dramaet. Den omfatter en sammenhengende dialog eller monolog uten skifte i tid eller rom. Sceneskifter skjer vanligvis ved at en ny person kommer inn på scenen, eller ved at noen forlater den. Også et lysskifte kan markere et sceneskifte.

# data[].attributes.body
Retrospektiv teknikk: Konflikten i et drama kan ha sitt utspring i fortida til personene. Når denne fortida avsløres systematisk, litt etter litt, gjennom samtaler mellom personene, sier vi at forfatteren benytter seg av retrospektiv teknikk. I Jon Fosses drama Mor og barn (1997) møter vi ei mor og hennes voksne sønn. Sønnen er student og for første gang på besøk hos mora si. I løpet av deres drøyt en time lange samtale i moras leilighet får vi etter hvert vite at hun satte han bort til besteforeldrene for selv å gjøre karriere. Dette er gutten helt tydelig plaget av. Konflikten som skal løses, er det dårlige forholdet mellom mor og sønn, og det store spørsmålet er hvilket forhold de skal ha i framtida.

# data[].attributes.body
Andre dramasjangrer: Gjennom tidene har dramaet utviklet seg i mange retninger. I dag kan vi derfor skille mellom ei rekke dramatyper, blant annet disse:

En farse er et kort, komisk drama. Farsen inneholder gjerne situasjonskomikk, parodi og burleske (overdrevent komiske) innslag.

Et hørespill er et drama som er skrevet eller spesielt tilrettelagt for radio.

En monolog er en tekst som framføres av en skuespiller aleine på scenen.

En opera er et musikkdrama der så godt som all tekst blir sunget. Operaen handler om alvorlige temaer og ender ofte med at helten dør, akkurat som tragedien.

Operetten er et musikkdrama der deler av teksten blir sunget. Handlinga er gjerne lystig og komediepreget.

En musikal er et musikkdrama der musikk og dans spiller ei sentral rolle. Replikkene blir delvis sunget og delvis talt. I motsetning til operetten kan musikalen ha tragiske elementer i seg.

Revyen er ei humoristisk teaterforestilling som er satt sammen av selvstendige elementer som sketsjer, monologer, sangnumre og dans.

En sketsj er en kort, komisk tekst for framføring på scene eller film.

Spillefilmen er kanskje den dramaforma som flest mennesker har et nært forhold til i dag. Det finnes mange ulike filmsjangrer.

# data[].attributes.body
(1564-1616)
-Romeo og Julie
-Hamlet

# data[].attributes.body
Komedie og tragedie: Det europeiske dramaet har røtter tilbake til den greske antikken, og de eldste kjente dramaene er nesten to tusen fem hundre år gamle. Grekerne skilte mellom to hovedtyper av drama: komedie og tragedie. Disse to hadde hver sine krav til språklig stil, persongalleri og innhold. I komedien settes søkelyset vanligvis på menneskelige svakheter ved hjelp av humor, og handlinga får en positiv utgang. Hensikten er å oppdra publikum til å handle rett etter prinsippet "Se, le og lær!". Ludvig Holbergs drama Erasmus Montanus er et typisk eksempel på dette. Hovedpersonen i stykket, bondesønnen Rasmus Berg, har blitt så lærd av seg at han ser ned på alle som ikke holder hans eget intellektuelle nivå. Denne arrogansen må selvsagt straffes – men på en lattervekkende måte, for enden skal være god. Tragedien er et alvorlig skuespill som gjerne ender med at helten lider nederlag. Tradisjonelt viser en tragedie hvordan en menneskelig karakterbrist fører til ulykke. Heltens skjebne skal vekke frykt og medfølelse og lære publikum hva som er rett handlemåte.

Mange dramaer, både eldre og mer moderne, har både tragiske og komiske trekk. Et eksempel er Shakespeares drama Romeo og Julie, som ender med døden både for hovedpersonene og flere andre, men det finnes flere komiske scener i stykket. Disse fungerer som "hvilescener" der publikum kan slappe av litt før personene møter neste hindring på veien.

# data[].attributes.body
Hovedpersoner: Hovedpersonene er de personene vi oppfatter som viktigst i dramaet. Dette er vanligvis også de personene vi identifiserer oss med. Vi lever oss inn i deres kamp mot hindringene og truslene de møter. I noen dramaer finner vi én klar hovedperson, og i andre dramaer kan flere personer være like viktige. I Shakespeares Romeo og Julie for eksempel er både Romeo og Julie hoved- personer. Begge to har samme mål, de ønsker å kunne leve sammen, og de gjør alt de kan for å nå dette målet.

Helt og motstander: Ofte står helten i et klart motsetningsforhold til en annen person i dramaet. I actionfilmer er motstanderen gjerne en ondsinna, kriminell person, men i de fleste dramaer og filmer er det ikke slik at helten bare er god og motstanderen bare er ond.

Bipersoner: Bipersoner kaller vi de karakterene som har mindre sentrale roller i stykket. De er oftest enkle karakterer som gjennomgår liten eller ingen utvikling og endring. Bipersoner kan for eksempel være støttespillere for hovedpersonen, de kan sette i gang handlinga eller drive den framover.

# data[].attributes.body
Vendepunkt(er): I alle dramaer finner vi hendelser som sørger for at handlinga tar ei ny, ofte uventa retning, såkalte vendepunkter. Vendepunkter kan være spenningstopper, men også tilsynelatende udramatiske hendelser kan ha avgjørende betydning for hvordan handlinga utvikler seg.

Noen ganger finner vi ett enkelt avgjørende vendepunkt der heltens skjebne snur fra lykke til ulykke eller omvendt. Andre ganger kan situasjonen skifte mellom håp og fortvilelse flere ganger, noe som skaper ekstra spenning.

I for eksempel Henrik Ibsens drama Et dukkehjem kommer handlinga til et avgjørende vendepunkt når Noras mann Helmer leser et brev som avslører at Nora har forfalsket underskrifta til faren sin for å kunne ta opp et banklån. Nora gjorde dette i hemmelighet for å finansiere et kuropphold som reddet Helmers liv, og hun har spart på husholdningspengene i flere år for å betale tilbake lånet.

Nora har vært klar over at avsløringa måtte komme, men hun har likevel hele tida hatt et håp om at Helmer ville verdsette offeret hennes og forsvare kona si overfor omverdenen. Men Helmer tenker bare på skandalen som avsløringa uunngåelig vil føre til, og han fordømmer handlemåten hennes. Nora innser nå at Helmer ikke er den mannen hun trodde han var, og hun tar konsekvensene av denne innsikten.

# data[].attributes.body
Dramaturgi: Måten plottet er bygget opp på, kaller vi også dramaturgi. Plottet kan bygges på ulikt vis, og det finnes ulike modeller eller mønstre. I dag bruker vi ordet dramaturgi ikke bare i teatersammenheng, men også generelt om det å bygge opp en spenningskurve i alle slags tekster, i filmer og fjernsyn og til og med i musikken.
Tre deler: Ifølge Aristoteles skulle plottet ha en begynnelse, en midtdel og en slutt, og de tre delene måtte henge logisk sammen. Den første delen av et drama kalles åpning eller presentasjon. I denne delen blir vi satt inn i tid og sted, i personenes bakgrunn og ønsker, og vi forstår hva som er grunnlaget for den kommende konflikten. Innledninga har også som formål å gjøre oss engasjert i personenes videre skjebne. I midtdelen utdypes situasjonen og konflikten, og deretter skyter handlinga fart. Hovedpersonen møter hindringer og opplever trusler som tvinger han eller henne til å handle, med det resultatet at konflikten trappes opp og spenninga øker. Innimellom kan det se ut som om hovedpersonen klarer å avverge farene som lurer, men det er alltid bare midlertidig. Opptrappinga er den mest omfattende delen av dramaet. I sluttdelen når spenninga raskt et høydepunkt eller klimaks, og så finner konflikten ei løsning. Tragedien ender ofte med katastrofe, og da ikke sjelden med heltens undergang og død. Den siste delen av dramaet kaller vi avtoning (eller avrunding). Det ender gjerne med at de overlevende forsones og drar lærdom av det som har hendt. I komedien finner konflikten ei lykkelig løsning, og harmonien som var truet, blir gjenopprettet.

# data[].attributes.body
Plott: Det vi får se i et teaterstykke eller i en film, er ikke hele historia, men utvalgte personer, scener og hendelser. De utvalgte hendelsene blir satt sammen slik at vi ser en logisk sammenheng mellom dem. Denne sammenhengende rekka av hendelser kaller vi plott eller handlingsgang.

Eksempel på plott: I Shakespeares drama Romeo og Julie sniker Romeo og vennene hans seg inn på en fest hos Julies foreldre, herr og fru Capulet. Dette er ei dumdristig handling, for det er fiendskap mellom Romeos familie og Capulet-slekta. På denne festen møter Romeo Julie for første gang. Men fetteren til Julie, Tybalt, gjenkjenner Romeo og sverger hevn for denne uforskammetheten.

I denne scenen ligger kimen til både lykke og ulykke for hoved-personene: De blir hodestups forelsket i hverandre og kommer deretter til å gjøre alt for å kunne være sammen. Men Tybalt gir ikke opp hevnplanene sine, og når han seinere møter Romeo igjen, kommer det til en konflikt som ender med at Romeo dreper Tybalt. Konsekvensen blir at Romeo blir forvist fra byen, han og Julie blir atskilt fra hverandre, og det blir umulig for Julie å fortelle foreldrene at hun i hemmelighet har giftet seg med Romeo.

# data[].attributes.body
Ingen konflikt – ikke noe drama: Hva handler et drama om? Det må være noe som er verdt å fortelle om, noe som engasjerer oss, og som vi synes er spennende. Engasjerte blir vi når vi møter dramatiske personer som vi kan kjenne oss igjen i, og spenning får vi når disse personene møter utfordringer eller havner i konflikter og vi får se hvordan de prøver å løse dem. Vil de lykkes eller mislykkes?

Konflikter kan oppstå på mange måter. For eksempel kan ytre forhold som intriger, forviklinger og lovbrudd skape problemer for personene. De kan havne i en interessekonflikt med andre eller bli stilt overfor et vanskelig verdivalg. De kan komme i et motsetningsforhold til enkeltpersoner, samfunnet, naturen, skjebnen eller gudene – eller kanskje må de kjempe en indre kamp med seg selv.

Eksempel på konflikt: Dramaet Romeo og Julie av William Shakespeare handler om to unge mennesker som blir forelska i hverandre. Familiene deres har ligget i blodig konflikt med hverandre i generasjoner, og derfor er et ekteskap mellom de to elskende utenkelig.

Kjærligheten mellom Romeo og Julie er så sterk at de to likevel prøver å overvinne hindringene som omgivelsene har lagt i veien for dem. En kan si at de velger kjærligheten og glemmer lojaliteten til foreldre og slekt. Men om de to hadde handlet slik samfunnet ventet av dem, ville det rett og slett vært heilt uinteressant for oss å høre om!

# data[].attributes.body
Sceneanvisninger: Sceneanvisningene i manuskriptet gir oss viktige opplysninger om hvor og når handlinga utspiller seg, og hvordan scenerommet skal se ut. I tillegg kan de si noe om hvordan rollepersonene går kledd, hvordan de bruker stemme, gester, mimikk og så videre.

Hvor mye sidetekst et drama har, kan variere veldig. Noen dramaer har nesten ikke sidetekst, og det gir regissøren stor frihet når dramaet skal iscenesettes. Andre dramatikere igjen kan lage svært omfattende sceneanvisninger. I for eksempel Henrik Ibsens dramaer finner vi detaljerte sceneanvisninger fordi elementene i scenerommet ofte har en tilsiktet symbolsk funksjon.

# data[].attributes.body
Lys: Lyssettinga skal understreke stemninga i stykket og spille med i handlinga. I forbindelse med dette snakker vi ofte om kaldt eller varmt lys.

Lyd: Lydbruk er også et viktig virkemiddel i ei teateroppsetning. Tidligere var lyd først og fremst ensbetydende med skuespillernes stemme, og da av og til i kombinasjon med levende musikk. I dag er moderne teaterhus utstyrt med lydanlegg, og det mest vanlige er å sette sammen naturlig (akustisk) lyd og teknisk lyd til et helhetlig uttrykk.

Lyder og musikk har ei sterk evne til å påvirke vår oppfatning av det vi ser på scenen. Måkeskrik og bølgeslag kan for eksempel gi assosiasjoner til steder vi har vært, og framkalle minner om ro eller ensomhet. Disse følelsene overfører vi så til det vi ser på scenen.

Rekvisitter: Rekvisitter er gjenstander som rollefigurene kan bruke i ei forestilling. Rekvisitøren samarbeider tett med scenografen, og rekvisittbruken bør være nøye gjennomtenkt. Rekvisitter kan noen ganger ha ei symbolsk betydning, som i dramaet Hedda Gablerav Henrik Ibsen, der to pistoler som hovedpersonen har arvet etter sin far, har en sentral funksjon.

Kostymer: Kostymedesigneren går som regel sammen med regissøren gjennom alle rollene i stykket og utarbeider deretter forslag til hver enkelt rolle. Det er mange forhold som må avklares: Hvilken tidsepoke skal forestillinga spilles i? Hvor mange kostymeskift har hver enkelt rolle? Har noen av rollene særtrekk som bør gjenspeiles i kostymet?

Sminke: Sminka bidrar også til å forme en rollekarakter. Skal karakteren være gammel, forsterkes og markeres rynker. Skal karakteren være ung, får den kanskje litt ekstra røde kinn eller lepper. Sminka bør samsvare med spillestilen i stykket. Den må også stå i stil med kostymene.

# data[].attributes.headline
Forskjeller mellom dramatisk og episk diktning:

# data[].attributes.subject
Forskjeller mellom dramatisk og episk diktning:

# data[].attributes.body
I ei fortelling formidles handlinga gjennom en forteller, og det som blir fortalt, har allerede skjedd. I et teaterstykke eller en film får publikum derimot oppleve handlinga "på direkten" og som øyenvitner, så å si. Og mens en historieforteller har mulighet til å gi sitt publikum et direkte innblikk i personenes tanker og følelser, må tilskuerne i teatersalen tolke replikker, kroppsspråk, klesdrakt og andre tegn for å danne seg et inntrykk av hva slags mennesker karakterene på scenen er, og hvorfor de handler som de gjør.

En sammensatt tekst: På teatret møtes mange kunstneriske uttrykksformer på én og samme arena. Både skuespillerkunst, scenografi, billedkunst, litteratur, musikk, dans og andre uttrykksformer inngår i helheten og bidrar til det som skal bli ei ferdig forestilling.