# data[].attributes.headline
З підручника:

# data[].attributes.subject
З підручника:

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Будак-Захарова

# data[].attributes.attachment_link.title
Мотив весняного оновлення («Весняні сонети»)

# data[].attributes.headline
Додаткові матеріали:

# data[].attributes.subject
Додаткові матеріали:

# data[].attributes.attachment_link.title
Борис Грінченко

# data[].attributes.attachment_link.title
Весняні сонети. Б. Грінченко. Захоплива поезія України. Виконує Петровська Олена

# data[].attributes.headline
Весняні сонети можна прослухати тут:

# data[].attributes.subject
Весняні сонети можна прослухати тут:

# data[].attributes.attachment_link.title
Весняні сонети Б. Грінченко. Захоплива поезія України. Виконує Дарина Васильчук

# data[].attributes.attachment_link.title
Весняні сонети. Б. Грінченко. сонет І. Захоплива поезія України у виконанні Юлії Петрович

# data[].attributes.headline
Читати твори можна тут:

# data[].attributes.subject
Читати твори можна тут:

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Я їхав залізницею, третім класом і, як звичайно, у вагоні з написом: "Для некурящих".

Ох, цей напис! Раз у раз доводиться воюватися з подорожніми, щоб вони справді не курили, - це знає кожен, кому траплялося сідати до таких вагонів, сподіваючися заховатися в них од огидної отрути димом з паленого листу. Будь ти дитиною, кашляй від тяжкої хвороби на груди, - все дарма: напуватимуть тебе тією отрутою, сміючися і з твоїх прохань, і з твоїх протестів.

Цього разу трапилося, що в нашому вагоні людей було дуже мало і з них виявився тільки один курій, високий літній селянин у кудлатій капелюсі, з-під якої блищала пара виразних розумних очей. Він їхав з двома своїми товарищами, і з їх розмови я довідався, що цих трьох дядьків уже не вперше посилає сільська громада до міста клопотатися за одну громадську справу. Тепер вони верталися додому і були веселі: справа клалася на добре: от-от уже добудуть свого. Трошки глузуючи, пригадували собі, як сьогодні тупцялись у якійсь губернській писарні та розмовляли з панками. Дядько в капелюсі витяг тим часом з кишені критого кожуха курецьке знадіб'я та й почав поважно длубатись у кисетині, добуваючи звідти тютюн та натоптуючи його в люльку своїми товстими робочими пальцями. Як він узявся був до сірників, я попрохав його не курити, показавши на напис.

- Хіба? - підвів він голову і глянув за моїм пальцем, читаючи: "Для не-ку-ря-щих". А й справді, що тут не годиться. Вибачайте, не буду: коли тут таке право, щоб не курити, то й не куритиму. Бо, звісно, під яким правом чоловік є, то вже того права й слухайся. От якби тут не було цієї таблички, то хоч би ви були й дуже великий пан, я вас не послухався б і нічого б ви зо мною не вдіяли, - казав він, помалу витрушуючи назад у кисет тютюн із люльки.

- Тоді б я нічого вам і не казав, бо й я корився б тоді тому праву.

- Хіба? - спитався він, зашморгнувши зразу кисет і знову, як і перше, підводячи голову. - Оце добре, що в вас такий напрямок. А то звичайно так буває, щоб люди під право хилилися, а пан - ні. Це вже я вивірив і на оцьому курійстві, бо мені була така притичина.

- А яка ж саме притичина вам була? - запитавсь я, зацікавившись.

- То справді притичина! - засміявся старий сивий дід, товариш мого курія.

- Чудасія! - додав тоненьким голосом другий товариш - худий гостроносий чоловічок, швидкий на рухи. - Я б такого і не вдав, як Данило - не витримався б. Бо це треба як затя- тися, то вже щоб і не зрухнутися із свого.

- Так, може б, ви й мені розказали про вашу приго- ду? - попрохав я Данила.

- А таки й розкажи, Даниле, панові, розкажи! - задріботів тоненько гостроносий, крутнувшись до Данила. - Воно чудне, ну й чудне!

Данило помовчав трошки, всміхаючися з-під рясного темного вуса в невеличку бороду, і загомонів:

- Та що ж там такого?.. От собі, звичайно, чоловік щось робить, а тим часом то про те, то про се думає, мізкує. Отак і я... Що так воно дивно на світі: усі люди, а життя в них неоднакове. От хоч би мужик - одно життя, а пан - зовсім інше. І шана кожному не однакова: зараз пан увіходить куди, то лакей підбігає й кланяється, і пальто панові скидає, і говорить: "Пожалуйте, пожалуйте!" Ще й двері ширшенько прочиняє, щоб не зачепився, буває, пап; а наш братчик, сіром'яга, туди ж поткнися, то зараз: "Ну ти, мурло! Куди прешся? Завертай назад, мугиряко!" І зараз тії двері, хоч би й навстіж зяли, то зачинить... Ну, сказати, лакей, то, звісно, панська помийниця, - яких помий туди влий, такими й смердітиме... така вже в нього душа... так же й інші туди ж...

Чого ж воно так? Невже через гроші? Бо в пана грошей багато: зараз він лакеєві тиць у руку, - він йому й кожушинку скине, і двері прочине... Або хоч от на машині: сідаєш у третій клас, то там на тебе кондухтор нагримає, а іноді й межи плечі наштовхає, а такісінський собі му- гиряка, як і наш братчик, тільки що з ґудзиками... А пан за великі гроші сідає до первого класу, то вже він там на кондухтора гримає, а той тільки все - "як завгодно"... Мат-тері його ковінька, як же воно недобре на світі зроб лено!..

Ну, та вже, - думка в мене, - нехай собі там хто що хоче, а вже я дознаю, як воно так на світі жити, щоб ніхто тобою не поштурхував, а щоб сам собі пан був!

Їздять пани у первому класі, поїду й я!

Біс його бери, що воно дорого, отже я з того не зубожію. Хазяйствечко в мене хоч там і не велике, та не зовсім і мале, а син у мене один, - роботящий паруб'яга, - то все воно йому самому припаде... от там хіба ще за дочкою що дам, а більше нікого й нема.

Отак собі надумавіпися, - це було цієї осені, - та й лаштуюсь у дорогу, та й нікому не хвалюсь. У мене в городі було- таки й діло до знайомого чоловіка. Як прийшов той день , - удяг добру чумарчину, узяв карбованців із двадцять грошей та й на станцію вже б то йти. А жінка:

- Що це ти, чоловіче, в дорогу йдеш, а куди й не кажеш? Що воно за мода? Мабуть, уже знову за якимись громадськими ділами? Тільки гроші переводиш.

А я на сміх і кажу:

- Піду панського права добувати.

- Тю! - каже. - Чи ти не здурів? Чи тобі на світі жити надокучило?

- Ні, - сміюся, - тільки надокучило мужицьке право.

- Що ж ти робитимеш? - питає, а сама, бачу, вже й боїться, й роботу покинула, і не знає, що їй і казати.

- А що ж я робитиму? Де пани бувають, там і я побуваю, подивлюся, чи не можна якось так, щоб і мужик в одній хаті з паном сидів.

Вона як заголосить:

- Ой лишечко! Пропав же ти, пропав же ти навіки! Та тебе ж закатують, та тебе ж на Сибір завдадуть або на Соколиний острів запроторять!.. Та там же гаду-гаду, що й ступнути хрещеній душі ніде... (І звідки вона те знає - про той гад?) Та діточок же наших дрібнесеньких посиротять!..

А вони, ті діточки, таки й дрібнесенькі: сина цієї осені оженив, та й до дочки вже ті, що куниць шукають, рипаються... Гаразд хоч, що обох па той.час у хаті не було, а то б і їх стара до лементу призвела. Уже не радий, що й признався. Почав її вмовляти, почав їй тс та се... Так-сяк розважив, затихла... Затихла, а сама своє думає: як випроваджала, то так сльози і бринять на очах...

І шкода мені її, і самому неначе трохи смутно стало, - ну, а все-таки того, що намислив, не кидаюсь, простую на станцію. Прийшов.

Узяв білета первого класу... таки дали, нічого й не сказа- ли... Оива! Та й дорого ж, нехай йому всячина!.. Це так, що не дурно папське право достанеться!.. Ну, та дарма: один той день, що батько у плахті.

Вийшов я до вагонів, подивився, де синім помальовано, - ото й мое. Так просто й чимчикую у первий клас... А назустріч із вагона кондухтор.

- Не сюди, не сюди!.. - гримас. - Куди пхаєшся? Наперед іди, - там третього класу вагони. А я таки собі тиснуся.

- Чи ти чуєш, мурло, що я тобі кажу? Не тут третій клас, а спереду.

- Та чого ви гукаєте? - відказую. - Мені й не треба третього класу, а первого, - та й показую йому білета.

- А, панові білета несеш, - ну, иди, коли так... Та не барись там, бо скоро поїзд рушить, - та й побіг далі.

Брешеш, думаю, я сам собі пан. Та й посуваюся у той первий клас.

Іду, а самому таки трохи моторошно. Увійшов туди. Бий тебе сила божа! - відразу не розбереш, куди й поткнутися. Одначе проліз тісненькою вуличкою та й уступив у таке, що воно вже й не вагон, а таки зовсім панська світлиця: тут тобі й столики, тут тобі й постелі, тут тобі й тапчани...

Народу не дуже багато: панів кількоро та паній двоє, бачу... Сидять пани, - треба й мені сідати. Набачив порожнє місце, підійшов та й сів на тапчанику та так і пірнув у нього!.. Ну та й м'яко!..

- Мужичок, а мужичок! - каже мені панок молоденький з білявенькими вусиками позакручуваними. - Не туди попал, тут первий клас.

- А так, - кажу, - пане, первий.

- Ну, так зачим же ти, - каже, - сюди, коли тобі в третій?

- Ні, - кажу, - мені іменно в первий, а третій мені тепер не в моду, бо в мене білет не туди.

- Што ти, - каже, - вигадуєш абищо!

- Чого б же я вигадував? - одказую. - Подивіться самі.

Та й даю білета.

Глянув він раз, два... знизнув плечима... Тоді ззирнувся з іншими панами. А ті слухають, що ми говоримо.

- Справді, - каже до них, - у нього первого класу білет.

Тут іще дехто з панів підійшов, дивляться на мій білет та дивуються.

- Хто ж це тобі дав? - питають.

- Ніхто, - кажу, - мені не давав, я сам собі купив.

- Нащо ж ти його купив? Це ж дорого - у третьому класі дешевше, - озивається товстий пан з такою бородою, що з щік теліпається, а посередині голе.

- А дешевше , - одвітую.

- Так нащо ж ти сюди купив?

- А ви ж, пане, нащо сюди купили, а не в третій? Адже ж і вам дешевше було б.

Один пан, такий огрядний собі, з чорною бородою, засміявся та й каже:

- Правду говорить.

А той товстий пан, що шлях у нього серед бороди від губів до шиї, вже трохи й сердитенько:

- То ти, а то я! - навчає. - Ти не рівняй, а коли вже сів тут, так сиди тихо та чорт зна чого не розказуй.

- Та хіба ж то я вас, пане, зачепив? То ж ви мене зайняли, - відговорюю йому, та бачу, що воно сердите, та вже й мовчу собі. 1 воно замовкло і пішло в куточок до вікна та й сіло навпроти мене, тільки навскоси трохи, бо я скраю сидів.

Поки ми так оце балакали, вже й поїзд рушив, а трохи .згодом і кондухтор ускочив, - той-таки, що мене виряджав до третього класу. Дивиться на білети та цокає по них. Дійшов і до мене та:

- Ти чого тут? Я ж тобі казав, що не в цей вагон.

- Аж воно таки в цей, - одказую та й подаю йому білета. Він зирк та й ні в сих, ні в тих.

- Так це, - каже, - твій... ваш білет? - уже не знає, як йому й казати.

- Та мій же, мій, - одповідаю.

Він тоді глянув так неймовірно по панах, а той огрядний пан з чорною бородою, читаючи книжку, та й киває з-за книги головою:

- Його, його, - каже.

Здвигнув кондухтор плечима, цокнув по білетові та й вернув. Подався далі.

Коли це трошки згодом підходить до мене той молодень- кий панок із білявими вусиками. Зіперся на стовпчик, утупив у мене очі та й питає:

- А ти ж, мужичок, як це: завсігди їздиш у первому класі? - Випитує б то, що воно за чоловік. - Так, як бог дасть, - кажу. - Чи, може, ти козак?..

- Та козак.

- А де ж ти живеш: на селі чи хутір свій маєш?

- На селі.

- Далеко від станції?

- Де там, зараз і станція.

- Ти ж на станцію ходиш чи їздиш?

- Як коли йду, а як треба, то й їду, - відказую спокійненько, - що то воно далі буде?

- А їздиш же ти одним конем чи парою?

- Як треба, то й трьома поїду.

- Возом, чи, може, чим іншим?

- Як треба возом, то й возом, а як чим іншим, то й іншим, - одспівую паничеві, згадуючи свою гарбу.

- Ти ж сам їздиш, чи, може, й наймит у тебе є?

- Чому нема?

- А хата ж у тебе велика? Докучило вже мені це.

- Та саме як на мене, - кажу.

# data[].attributes.attachment_link.title
Сам собі пан - Борис Грінченко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Сам собі пан" (автор: Грінченко Борис Дмитрович). Читати повністю електронну книгу Борис Грінченко - Сам собі пан онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Степан Процюк

# data[].attributes.attachment_link.title
Борис Грінченко як письменник-ідеолог

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Днепр Украина

# data[].attributes.attachment_link.title
Стас Домбровский ЗЕМЛЯКАМ

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Библио Лужайка

# data[].attributes.attachment_link.title
Борис Грінченко

# data[].attributes.attachment_link.title
Слово. Борис Грінченко. "Боязким"

# data[].attributes.attachment_link.title
Борис Грінченко «Моє щастя» | Читає Поліна Ткач | Слухай

# data[].attributes.headline
Борис Грінченко  "До працi"

# data[].attributes.subject
Борис Грінченко  "До працi"

# data[].attributes.body
Праця єдина з недолі нас вирве:
Hумо до працi, брати!
Годі лякатись! За діло святеє
Сміло ми будему йти!

Праця єдина нам шлях уторує,
Довгий той шлях і важкий,
Що аж до щастя і долі прямує:
Нумо до праці мерщій!

Праця не згине між людьми даремне:
Сонце засвітить колись,—
Дякою нас тоді люди згадають —
Нум же! До праці берись!

Хоч у недолі й нещасті звікуєм —
Долю онукам дамо!
Ми на роботу на світ народились,
Ми для борні живемо!

Сміливо ж, браття, до праці ставайте,-
Час наступає — ходім!
Дяка і шана робітникам щирим!
Сором недбалим усім!

# data[].attributes.attachment_link.title
До народу - Борис Грінченко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "До народу" (автор: Грінченко Борис Дмитрович). Читати повністю електронну книгу Борис Грінченко - До народу онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.headline
«Доки?» Борис ГрінченкоЧитати онлайн поезію Бориса Грінченка «Доки?»

# data[].attributes.subject
«Доки?» Борис ГрінченкоЧитати онлайн поезію Бориса Грінченка «Доки?»

# data[].attributes.body
Минає час, минають люди;
Ми всі ждемо того, що буде,
І кажем всі: давно вже час,
Щоб воля та прийшла й до нас,

А все її нема, не йде,-
А час не жде, а час не жде!..
А час не жде, а час летить,
А серце змучене болить,

Бо довгий гніт минулих днів
Його украй вже пригнітив,
І тяжко так, що, може, ми
Гіркими плакали б слізьми,

Якби не гніт цей днів тяжких,
Щоб нас, за довгий час, усіх
І одслід навіть з мук навчив
Ховать в душі без сліз і слів.

І так на світі живемо,
На плечах лихо несемо.
І доки будемо так жить?
Ніхто не скаже — все мовчить!

1881

# data[].attributes.headline
Борис Грінченко "Моє щастя"

# data[].attributes.subject
Борис Грінченко "Моє щастя"

# data[].attributes.body
Хай люди женуться за втіхами світу?
Женуться за брязкотом злота дзвінким,
Затоптану душу, багном оповиту,
Востаннє затопчуть нехай перед їм.

Хай люди женуться за владою в світі,
Вганяють за правом веліти страшним,
І хай Рубікони, всі кров’ю политі,
Не страшно для його проходити їм.

Хай люди женуться за славою в світі
І за фіміамом її запашним
І в йому знаходять нехай, немов діти,
Усе, що бажали, що марилось їм, —

Те право веліти і сяйво від слави,
А з їм і ті гори усі золоті
Віддам я за милої погляд ласкавий,
Віддам за кохання хвилини святі.

Віддам я за милої карії очі,
За погляд, за усміх, як щастя ясний,
Віддам за ті райськії місячні ночі
І за поцілунок, як сонце палкий.

Віддам, не жалівши, віддам без вагання:
Без влади, без слави, без втіх золотих —
Я знаю—в хвилини палкого кохання
Я дужчий, щасливіший буду за всіх.

Але ж і ті очі ясні, що кохаю,
Але ж і рожеві ті пишні уста
І те раювання солодке без краю,
Що дасть нам кохання доба золота,

Але ж я усе це віддам без вагання
За те, чого краще ніколи не знав,
Що вище од влади, од слави й кохання,
Що раз тільки й мав би, якби я придбав.

І хоч після того не міг би я жити,
І хоч я на мить тільки й бачив би рай,
Але ж я віддав би усе на цім світі
За змогу умерти за рідний свій край!

# data[].attributes.body
"ЗЕМЛЯКАМ,
що раз на рік збіраються на Шевченкові роковини співати гімн"

Ще не вмерла Україна,
Але може вмерти:
Ви самі її, ледачі,
Ведете до смерти!
Не хваліться,
що живе ще
Наша воля й слава:
Зрада їх давно стоптала,
Продала, лукава.
Ваші предки торгували
Людськими правами,
Їх продавши, породили
Нас на світ рабами.
Не пишайтеся ж у співах
Ви козацьким родом:
Ви раби, хоча й пани ви
Над своїм народом.
Україна вам не мати,
Є вам інша пані,
Зрадних прадідів нікчемних
Правнуки погані!
Тільки той достойний щастя,
Хто боровсь за його,
Ви ж давно покірні слуги
Ледарства гидкого.
Ви ж давно не люди  -трупи
Без життя і сили,
Ваше місце - кладовище,
Яма та могили.
Як живі покинуть мертвих,
Щоб з живими стати,
«Ще не вмерла Україна»
Будемо співати.
Як живі покинуть мертвих,
Прийде та година,
Що ділами, не словами
Оживе Вкраїна.

Борис ГРІНЧЕНКО

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Край села стояла хата поганенька, а в їй жив селянин із жінкою та з дитиною - хлопчик був. невеличкий, недавнечко народився. Вже третій рік був, як вони побралися, - з чужого села він її взяв,- а все ніяк не могли збитися на хазяйство. У їх тільки й було худоби, що теличка,- купили її торішню весну,- та й та недавно здохла. А хоч би й не здохла, то все ж годувати нічим було б. Як усе недороди, то й самим їсти нічого - не то що теличці. Поплакала Горпина за теличкою, так хіба з того доможеться?

На весну зовсім у селянина не стало хліба. Тижнів зо три позичками жили, а тепер уже його знає, як і жити - ніхто й позичати не став, усякий каже:

- Що я тобі позичатиму? У мене в самого, може, діти голодні сидять, а тобі давай, давай, а назад і не сподівайся. Ти вже он у всього села напозичавсь. Тут сам за мішок хліба, може, хтойзна-що віддав би!

Раяла жінка Петрові до пана піти, найнятися. Пішов на сусідній хутір - не взяли: і так багато, кажуть, наймитів. До другого пана пішов, так той глянув, що в Петра одежа - лата на латі, подумав, що гольтіпака, пройдисвіт якийсь,- не схотів і говорити.

- Геть! - каже,- багато вас тут ходить таких!.

Зовсім не знав Петро, що й робити. У кого коняка була, так хоч возити панські дрова з лісу наймалися, а йому й того не можна.

Одного ранку встала Горпина вдосвіта. Дитина ще спала. Молодиця почала тихесенько біля печі поратися, а Петра послала дров урубати. Порається, а сама думає:

- Якби цей тиждень так-сяк перебутися, а там, може, поміг би господь, то поїхала б до батька в Сироватку: може б вони хоч з мішечок дали. Лихо без коня: то сіла б, поїхала, та й годі; а тепер, поки-то випрохаєш у кума того коня!

Відчинилися двері. Петро вніс дрова, додолу кидає.

- Та не грюкай-бо так, дитину збудиш! - каже Горпина.

Розтопила молодиця в печі, постановила горщики. Тоді підійшла до діжки з борошном, глянула:

- Петре, а Петре!

- Га?

- А що ми оце робитимем?

- Як?

- Борошна тільки на раз, та й то хлібини на дві. Помовчав Петро, далі каже:

- Що ж його зробиш? Я вже й сам не знаю...

- Хіба ще піти попрохати?..

- Та до кого ж іти, коли у всіх напозичалися так, що ніхто вже не дає?

Горпина й сама це добре знала. Замовкли обоє. Прокинулась дитина в колисці, молодиця взяла її на руки, почала годувати. Воно вхопилося голодне, та й кинуло: молока нема. Тільки ще дужче заплакало. Каже Горпина:

- Хоч би вже самі, та оцієї дитини не було, а то тільки дивишся, як воно мучиться: сама голодна й воно голодне щодня, бо молока нема.

Петрові самому дитячий плач мов ножем серце краяв. Так хіба жалем поможеш?

- Знаєш що, Петре? Піди попрохай старосту - може, він з гамазеїв дасть?..

Мовчить Петро, а дитина все плаче, усе мов ножем серце крає. Устав Петро, каже:

- А піду! Не здихати ж із голоду!

Узяв шапку, ще постояв, подумав, а далі й пішов мовчки. Він знав, що староста не може сам дати, а все ж пішов, щоб хоч не чути, як дитина плакатиме.

- А може й дасть? - думає,- хто його знає?.. Треба попрохати добре. Шкода, що на чвертку ратушним нема.

Прийшов Петро в ратушу, увійшов, перехрестився:

"Здорові, з середою!" сказав і став біля порогу. Староста в кутку за столом сидів, а писар з шафи папери виймав, по столу розкладаючи. Більше нікого в ратуші нема, тільки Петро та їх двоє. Наміряється все Петро сказати, та ніяк не зможе. Думає: "А як скаже - ні, не дам?" І як подума про це, подума, що тоді в його дома і жінка, й дитина голодні сидітимуть, так дух йому перехопить, і не вимовить він нічого, тільки стоїть біля порогу та шапку драну в руках мне. Бачивши староста, що йому чогось треба, а нічого не каже він, став сам питатися:

- А чого тобі, Петре?

Підійшов Петро ближче, вклонився.

- До вашої милості,- каже.

- Ну?

- Не положіть гніва, прийшов оце до вас... От уже третій день, мало що й ївши, сидимо... Сьогодні й крихти в роті не було і борошна нема...

- Ну, то що?

- Не положіть гніва... Я вже всюди прохав, так хто ж його позичить, як у самого, може, нема?.. Так я оце... чи не дозволили б з гамазеїв хоч мішечок дати?..

Глянув на його староста та й засміявся.

- Ге, хлопче? Цього ми не можемо своєю волею зробити, на це дозвіл од начальства треба.

- От управи земської, розумієш? - каже писар.

- Та воно так,- каже Петро.- Та чи не можна б як-небудь там, хоч трішки?..

- Та й чудний же ти який, чоловіче! Ти ж чуєш, що ні, ніяк не можна.

Петро постояв, помовчав, та й каже:

- Та може воно так, і без управи?.. Хоч небагато...

- Та тобі ж кажуть, чи ні? Позакладало тобі? - визвірився писар.

А Петро все стоїть, не йде. Він і сам не розумів, чого ще він ждав. Тільки як же його йти без нічого? Дома ж і картоплю вже затого поїдять!.. Хіба ще раз спитатися?

- Та я віддав би скоро, ось тільки б заробив, так і віддав би...

Писар зовсім розсердився:

- Та кажуть же тобі, що ні! Що тобі, сто разів казати? Хоч ти йому коляку на голові теши, а він усе - дай та дай! Ну, люди!..

Пішов Петро з ратуші.

II

Забавила Горпина дитину, положила,- сама з останнього борошна спекла дві перепічки, борщу та картоплі зварила. Порається, а сама думає:

- Сьогодні так-сяк перебудемося, та й завтра... Як дадуть Петрові, то, може, й до батька не треба буде їхати. Ні, хоч і дадуть, а все ж на сівбу немає,- їхати не минеться.

Повиймала молодиця перепічки, хату вимела та й сіла прясти. У самої прядива не було цього року - сіяти не мали де, так чуже брала від повісма. Усе за тиждень яких дні сороківки заробить, а то й копу.

- Копу заробіші за тиждень, а на карбованця з'їси,- думає Горпина, нитку викручуючи. Коли чує, рипнули сінешні двері.

- Мабуть, Петро,- думає молодиця, - чи несе ж хоч що-небудь?..

Справді Петро. Увійшов мовчки, сів на лаві, нічого й не каже. Позирнула Горпина на його і відразу вгадала, що дурно він ходив.

- Петре,- каже,- нічого не дали?

- Кажуть, що без панів земських не можна...- понуро відказав Петро.

Мовчать обок. Петро, похнюпивши голову, сидить сумний-сумний. А Горпина схилилась на прядку і не пряде вже. Глянув на неї Петро,- така вона змучена, зовсім змарніла. Так жалко йому стало її. Підійшов до неї, обняв, та й каже:

- Годі, голубко моя, годі! Не журись...

Підняла очі Горпина, а в очах сльози.

- Ми то перетерпимо,- каже,- а дитина як? Яково їй терпіти?

Та й заплакала Горпина тихо... Згодом озвалася знову:

- Та вже ж така, мабуть, наша доля. Як бог поможе, то й перетерпимо.

То розважити жінку хотів Петро, а тепер чує, як у самого на серці все важче та важче стає. А як сказала вона, що терпіти треба, то й не вдержався:

- Та доки ж його терпіти? - аж скрикнув. -Уже ж і так, здається, дня не минає, щоб не терпіли!

- Та вже ж, мабуть, так бог дав! - знову каже Горпина.

Петро насупився.

- Та хіба ж ми вже такі грішні, хіба ж немає вже й грішніших од нас, що таке лихо ми терпимо?

Нічого не сказала Горпина, замовк і Петро похмурений. Мовчить, а думи снуються в голові:

- Хіба ж то правда? За віщо ж мусимо з голоду вмирати? Староста не дав, а як сам, то хіба не бере відтіля ж? Торік же вкрав четверть ячменю... Вони крастимуть наше добро, а ти з голоду вмирай і дитина нехай умирає!

Та й обняла Петра злість; така злість у його в серці заворушилася відразу на старосту, що й не сказати.

- Він у достатках,- Петро думає,- та ще й краде, а я голодний, то що мені робити?

И хтойзна-що зробив би він старості, так запалилося. Схопився похмурий з місця, пішов з хати. По двору блукає, а думка не кида:

- Не вмирати ж із голоду! Моє ж добро, не чиє там, бо й я ж туди зсипав, а тепер, як мені їсти нічого, так дати не можна! Ну, так я ж у вас не прохатиму! Я й сам без вас візьму!

І скільки він не думав, то все одно в голові стоїть: "візьму!"

- Не чуже ж я візьму, а своє. Коли не дають самі, треба криткома брати.

І так він потроху до тієї думки звик, що зовсім не лякавсь її. Спершу йому здавалось аж страшно, як він про це думав, а тепер і дарма,- звик. І як звик, і не став цього зовсім боятись, тоді наважився зробити так, як надумав.

- Піду, дірку в гамазеї продовбаю та й наточу! - думає Петро.

Тільки як про це Горпині сказати? Він знав добре, що вона зроду того не схоче, знав, що хоч як її вмовляй, а на це не підмовиш. А що ж його більше робити? Він бачив округи себе лихо, а не міг тому лихові запобігти. Бачив, що й люди не хотіли йому помочі дати. Он староста краде, а йому так не дав! Усюди неправда!.. І тепер йому не здавалося гріхом украсти. А все-таки боявся казати про це Горпині, бо почувався, що й він не по правді робить.

А Горпина стала помічати, що з Петром робиться недобре щось. Все похмурий та смутний ходить. Почне вона питатися, нічого не каже, або: "Та так... Щось голова болить". Іноді ж гляне понуро так на неї та й одмовить: "А з чого ж його веселому бути?"

Бачила молодиця, що не такий став Петро, а запобігти лихові не знала чим, тільки журилася ще дужче.

А тим часом хліба вже не було, картоплю всю поїли, затого вже зовсім нічого їсти буде. До батька не довелось Горпині поїхати - коня ніхто не дав, а пішки хіба ж легко сорок верстов до Сироватки пройти, та ще й з дитиною. А покинути дома її не можна: і так ледве жива тією краплею молока, а як покинути, тоді й зовсім хтойзна-що буде.

Бачить усе те Петро і знову сам собі каже: "Візьму! Не здихати ж, як собаці! Хай Горпина що хоче каже".

Одного разу лежить він уночі з жінкою на полу, не спиться йому, бо думки не дають. Та й думає він:

"А що, як Горпині зараз скажу?"

Але не сказав, тільки ще дужче почав з одного боку на другий перевертатися.

- Чого ти, Петре?

- Нічого,- каже.

Стала вже дрімати Горпина, коли чує, кличе Петро:

- Горпино!

- Га?

- Знаєш що...

- Ну?

Став Петро, знову боїться казати.

- Та я нічого... Я хотів спитати, чи є у нас вода в хаті? Пити хочу.

- Та в діжці ж...

Устав Петро, наче воду пішов пити, а в самого думка: "Сказати? Та вже ж од неї не сховаєшся - чи тепер, чи тоді, а казати доведеться".

Прийшов, знову ліг біля жінки, вкрився.

- Горпино, що ж далі робитимем?

Нічого не каже молодиця: вона вже всі думки передумала, та нічого не вигадала. Тоді Петро почав, заникуючись:

- А я... я... Знаєш, що я думаю?

- Що?

Та й знову Петро зупинивсь, далі відразу заговорив швидко, неначе поспішається:

- Не здихати ж із голоду!..

# data[].attributes.attachment_link.title
Без хліба - Борис Грінченко, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Край села стояла хата поганенька, а в їй жив селянин із жінкою та з дитиною - хлопчик був. невеличкий, недавнечко народився. Вже третій рік був, як вони побралися, - з чужого села він її взяв,- а все ніяк не могли збитися на хазяйство.

# data[].attributes.attachment_link.title
Велич особистості 29.09.15 Борис Грінченко

# data[].attributes.attachment_link.description
Ірина Фаріон, мовознавець. Тема: Борис Грінченко

# data[].attributes.attachment_link.title
Ідейний лідер — Борис Грінченко