# data[].attributes.body
Kokoamme tänne ulkosuomalaisista ja paluumuuttajista kirjoitettuja juttuja, jotka on julkaistu suomalaisissa sanomalehdissä, aikakauslehdissä ja/tai verkossa. Pääset lukemaan jutun klikkaamalla artikkelikuvaa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ruotsin tunnetuimpiin laulajiin lukeutuva Markus Krunegård puhuu sujuvaa suomea. Kahdeksan ruotsinkielistä albumia julkaissut Krunegård levyttää suurelle Universal-levy-yhtiölle ja hänet on nähty muutama vuosi sitten Så mycket bättressä eli Ruotsin omassa Vain elämää -viihdesarjassa.

Suomessa Krunegårdia ei kuitenkaan tunneta laajasti. Hän julkaisi viime syksynä ensimmäisen suomenkielisen albuminsa Nokia & Ericsson.

- Siihen on ehkä monta syytä. Ehkä isoin on se, että on aina hauskaa tehdä jotain, mitä ei ole aiemmin tehnyt. Siinä on jonkinlainen vapauden fiilis, Krunegård perustelee laulukielen vaihtamista.

- En voisi kuvitella olevani jossain Coldplayssa, että täytyy vaan menestyä ja tehdä samaa, mitata kaikkea ja katsoa miten menee koko ajan. Tykkään siitä, kun on vaihtelua ja epäonnistuu monella eri tavalla.

Krunegård ei ole ensimmäinen suomenkielistä musiikkia julkaiseva ruotsinsuomalainen. Anna Järvinen julkaisi vuonna 2022 saman levyn suomeksi ( Liila) ja ruotsiksi ( Lila).

Markus Krunegård on ajatellut jo pitkään haluavansa tehdä suomenkielisen levyn, mutta aiemmin kipinä puuttui.

- Olin Yhdysvalloissa, kun yksi ruotsalainen suomea puhuva toimittaja esitteli suomenkieliseen musiikkiin liittyvän ohjelmaidean. Aloin siellä sitten kuunnella muun muassa Arppaa ja Maustetyttöjä ja pidin niistä. Seuraavana aamuna sitten, kun muut heräsivät, minä olin jet lagissani valvonut ja kirjoittanut pari suomenkielistä biisiä.

- Ajattelin sitten, että jos olen tuhlannut kallista Amerikan aikaa siihen, että kirjoitan biisejä suomeksi, niin nyt tästä täytyy tehdä jotakin kunnolla. Tein kokonaisen levyn.

"Ruotsissa on listapoppia"

44-vuotiaan Markus Krunegårdin äiti on kotoisin Suomen puolelta, Tornionjokilaaksosta Pellosta. Krunegårdin puhuma suomi on sujuvaa, mutta mukana on paikoin erikoisia sanoja ja sanamuotoja, jotka kuulostavat hauskalta ja sympaattiselta.

- Kielihän on kommunikaatiota ja jonkinlainen leikkikalu. Kyllä sillä saa leikkiä. Suomi ja ruotsi ovat niin pieniä kieliä. Esimerkiksi englanniksi tai espanjaksi kun puhuu, ei kukaan välitä jos sanoo väärin. Niillä kielillä tulee ymmärretyksi kuitenkin. Jos taas ruotsiksi tai suomeksi sanoo väärin, sen saa kyllä heti tietää, laulaja kuvailee.

Krunegård on levyttänyt aiemmin suomeksi Laakso-yhtyeen riveissä. Onko hän kuunnellut lapsuudessaan ja nuoruudessaan suomenkielistä musiikkia?

- No joo, olen tietenkin. Finnhits-levyjä, Juice Leskistä ja Arja Saijonmaata. Siinä on eronsa. Jos täällä (Suomessa) on kasvanut tai asuu, niin monet vanhat biisit ovat pilalle soitettuja. Minulle ne taas voivat olla aivan uusia, kuten vaikkapa joku Juicen sairaan hyvä biisi, Krunegård sanoo.

- Jos Ruotsiin vertaa, Suomessa on vaikkapa jo mainitsemani Arppa ja Maustetytöt sekä Joni Ekman, Teksti-TV 666 ja Litku Klemetti, mitä näitä nyt on. Ruotsissa ei ole vastaavaa. Siellä on listapoppia ja kaikki pyrkivät sellaista tekemään.

Mitkä ovat Markus Krunegårdin mielestä suurimpia eroja suomalaisen ja ruotsalaisen musiikin välillä?

- Minähän en ole täällä kasvanut ja asunut... Tästä ehkä joku suuttuu, mutta tuntuu, että Ruotsissa luullaan, että ollaan niin lähellä Lontoota, että voidaan onnistua. Suomessa tuntuu, että se on mahdotonta, aivan sama, voi vaikka maalata paskalla seinään, tehdä mitä haluaa. Ja se on taiteellisesti kiinnostavampaa.

Krunegård muistaa esiintyneensä Laakson kanssa lähes 20 vuotta sitten Turussa Dynamo-yökerhossa, jossa haastattelu tehtiin ja jossa hän esiintyi haastattelupäivänä. Millaisia eroja keikkailussa on Suomen ja Ruotsin välillä?

- No tietenkin jonkinlainen tasoero on, mutta se on vain hauskaa, kun saa tavallaan aloittaa alusta. Esiintyä pikkupaikoissa ja roudata kamansa itse, hän toteaa.

- Yleisöt ovat aika samanlaisia. Jos ihmiset ovat kiinnostuneita, he todella ovat. Tai sitten ihmiset eivät tule paikalle. Eilisen keikat Pietarsaaressa olivat molemmat loppuunmyytyjä. Ei keikkameiningissä Ruotsin ja Suomen välillä lopulta ole kauheasti eroa.

"Jos ainoa tavoite on, että biisi menestyy, on parempi tehdä jotain muuta"

Markus Krunegård on oman musiikkinsa lisäksi kirjoittanut lauluja kansainvälisille menestysartisteille.

- Mitä niitä nyt on. Olen kirjoittanut biisejä Charli XCX:lle, Santigoldille, Icona Popille, Carly Rae Jepsenille ja Veronica Maggiolle. Enimmäkseen sitä (laulunkirjoittamista muille) työkseen tekevien kavereiden kautta. Sehän on vähän kuin perustaisi bändin. Jos sellaista tekee, minusta on tärkeää, että se kaikki on sen yhteisen tapaamisen arvoista.

Krunegård pohtii, että monille hittibiisejä kirjoittaville missään ei ole arvoa, ennen kuin biisistä tulee menestys.

- Enkä minä ole sellaisia oikeastaan koskaan tehnyt. Tärkeintä on, että on hauskaa yhdessä. Jos sitten sattuu olemaan joku artisti, jolle biisi päätyy, niin sitten niin käy. Niin monista biiseistä ei tule mitään, laulaja sanoo.

- Jos ainoa tavoite on, että biisi menestyy, silloin on parempi tehdä jotain muuta. Voi tehdä vaikka osakekauppaa.

Mitä Markus Krunegård ajattelee Suomesta?

- Minullahan on aivan vino kuva Suomesta. Minulle Suomi on tähän mennessä ollut oikeastaan vain Pello ja Helsinki. Eniten muistoja on Pellosta, keskiyön aurinko, joku täti hieroo jalkoja ja joku toinen syöttää munkkikahveja. Eikä tosiaan koskaan ole pimeää. Joku minulle suuttuikin, että "hitto, asu täällä, jos niin tykkäät, ole täällä tammikuussa". Että tuota, minulla on ehkä kummallinen kuva Suomesta, mutta antaa olla.

Voisiko Krunegård kuvitella ikinä asuvansa Suomessa?

- Mietiskelin kansalaisuuden hakemista, mutta sitä varten pitää asua täällä viisi vuotta. Ei se ollutkaan niin helppoa. Mutta kyllä minä voisin täällä asua.
Markus Krunegård esiintyy lauantaina 3. helmikuuta Helsingissä Korjaamolla.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ruotsin tunnetuimpiin laulajiin lukeutuva Markus Krunegård: "Minulla on aivan vino kuva Suomesta"

# data[].attributes.attachment_link.description
Markus Krunegård ei voisi kuvitella olevansa esimerkiksi Coldplayn jäsen, niin, että täytyisi vain menestyä.

# data[].attributes.attachment_link.description
Vuokrat ja muut elinkustannukset ovat nousseet rajusti.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Suomalainen ja ruotsalainen ruoka eivät suuresti eroa toisistaan, mutta ruotsalaiskauppojen hyllyiltä puuttuu monia suomalaiselle tavallisia tuotteita. Kaupan hyllyltä ei löydä esimerkiksi pussipuuroja tai viiliä. Sinappikurkkusalaattikin on jostain syystä suomalainen juttu.

Osa elintarvikkeista taas on suomalaiselle samalla sekä tuttuja että vieraita: makkarat ja ruisleivät maistuvat erilaisille ja niissä on erilainen koostumus.

Ruotsissa asuu valtava määrä suomalaisia - Suomessa syntyneitä reilut 130 000, suomalaistaustaisia satojatuhansia - ja suomalaiselle ruoalle ja tutuille tuotteille on kysyntää. Monessa ruotsalaiskaupassa on Suomi-hylly, jonne on tilattu varta vasten suomalaisia tuotteita. Tässä jutussa kurkistamme noille hyllyille.

Kutistettu suklaalevy

Suomalaisia tuotemerkkejä on Ruotsin kaupoista helppo löytää: Valio ja Fazer ovat joka kaupassa. Tosin samoista tuotteista ei läheskään aina ole kyse. Esimerkiksi jogurtti on Ruotsissa lähtökohtaisesti vaniljajogurttia, johon on mahdollisesti lisätty toinen maku.

Eroja on myös pakkauskoossa: Fazerin suklaalevyt ovat klassisen 200 gramman sijaan Ruotsissa 145 grammaa ja muodoltaan ohuempia.

Osa Ruotsin suomalaistaustaisista kaipaa sellaisia suomalaistuotteita, joita kaupoista ei yleensä saa. Silloin pitää tietää, minne mennä. Usein nimittäin löytyy sellainen kauppa, josta Suomesta tuotuja ruokatarvikkeita ja eineksiä saa hankittua.

Karkkitoiveita

Uppsalassa sijaitseva Heidenstamin Ica on yksi niistä kaupoista, joissa on laaja valikoima suomalaisia ruokatuotteita. Syynä on kauppias Jari Aalto. Hän on syntynyt Uppsalassa, mutta vanhemmat ovat Suomesta, ja suomalaiset ruoat ovat hänelle tuttuja.

Hänen kaupassaan niitä on myyty kymmenen vuoden ajan, makkaraa ja juustoja, mutta puoli vuotta sitten Aalto päätti alkaa tilata tuotteita reilummin. Riski se oli, hän kertoo. Tuotteiden pitää mennä kaupaksi nopeasti, ettei tule hävikkiä.

- Välillä pitää tehdä hullujakin juttuja. Suomalaisia tuotteita on kuitenkin ostettu vaikka kuinka paljon. Moni asiakas lähettää sähköpostia tai tulee esittämään toiveita kaupassa tuotteista, joita haluaisivat ostaa: saisiko tätä karkkia, entä tätä juustoa? Aalto kertoo.

Suosituimpia ovat makkarat ja juustot. Lisäksi on mennyt paljon suomalaisia karkkeja, samoin Ahvenanmaalta hankittuja suomalaisia sipsejä.

Ostoksille tullaan kauempaakin

Kahvin hintaa Aalto harmittelee, se on erityisen kallista. Juhla Mokka maksaa heillä reilun 11 euroa, Presidentti vähän päälle 12 euroa.

- Yksi asiakas kertoi ostavansa suomalaista kahvia isänpäiväksi, kun ei muuten raaski.

Voittoa suomalaisilla tuotteilla ei juuri tehdä, kauppias kertoo. Toisaalta hän sanoo valikoiman tuoneen asiakkaita myös Uppsalan ulkopuolelta. Suomalaiset tulevat usein ostoksille viikonloppuna ja ostavat suurempia määriä.

Ostajat eivät ole pelkästään suomalaisia. Aalto on hyvillään siitä, että myös ruotsalaiset ovat löytäneet tuotteet.

- He seisovat hyllyjen edessä pitkään ja pyörittelevät paketteja käsissään. Silloin arvaan, että he ovat ruotsalaisia, eivätkä tunne tuotteita etukäteen.

Aallolle itselleen tärkeitä Suomi-ruokia ovat makkara ja sinappi.

- Niitä on syöty aina kesälomalla Suomessa saunan jälkeen, se on mukava muisto.

Millaisia suukot ovat?

Ruotsin suurista kauppaketjuista suomalaisia K-kauppoja vastaava Ica on todennäköisin suomalaistuotteiden myyjä, sillä kauppiaat päättävät itse tilattavista tuotteista. Suomi-ruokia löytää usein joko sieltä, missä asuu paljon suomalaisia tai sieltä, missä on suomalainen kauppias.

Tukholman Farstan kaupunginosan Hemköp-kaupassa on Suomi-hyllyt, ja niissä laaja valikoima. Aivan kuten Aalto sanoi, ruotsalaiset on helppo tunnistaa suomalaisostajista. Nyt hyllyjen edessä tuotteita tutkivat ruotsalaiset Anna Synnestvedt ja tytär Sofia. Äiti Anna on kotoisin Eskilstunasta, jossa asuu paljon suomalaisia.

- Monella ystävälläni on suomalainen tausta, joten suomalaiset tuotteet ovat tuttuja. Tykkään katsoa, mitä Suomi-hyllyssä on tarjolla, Anna kertoo.

Hän harmittelee, ettei tarjolla ole vastapaistettuja karjalanpiirakoita. Niitä myydään kaupassa, mutta ne ovat kylmähyllyssä eineksinä.

Ostoskoriin päätyy suomalaista ruisleipää, Sofia jää miettimään vielä karkkeja. Kaksikko kysyy, millaisia suklaasuukot ovat.

Toiveena uutuuksia

Farstan Hemköpin myymäläpäällikkö Furqat Rahmonov kertoo, että suomalaisia tuotteita on myyty muutaman vuoden ajan. Suosituimpia ovat karjalanpiirakat, lihapiirakat, Jaffa-limsa ja sipsit.

- Joulun alla myymme valtavia määriä suomalaisia joululaatikoita sekä luumumarmeladia, Rahmonov sanoo.

Heillekin esitetään toiveita tuotteista, joita halutaan myyntiin.

- Meiltä toivotaan paljon uutuuksia, kuten kalkkuna- ja kanatuotteita, hän kertoo.

Lidlistä mäntysuopaa

Farstan keskustassa on muitakin kauppoja, joissa on suomalaisia ruokia. Farstan Icassa suomalaiset tuotteet on kerätty muiden maiden ruokien kanssa monikulttuuristen ruokien osastolle.

S-ryhmän kauppoja vastaavasta Coopista harvoin löytää Suomesta tuotuja tuotteita, mutta Farstan kaupassa on jutun teon hetkellä myynnissä Auran sinappia 2,37 euron hintaan. Coopissa mahdolliset suomalaistuotteet sirotellaan kaupassa tuoteryhmiensä mukaan, kerrotaan ketjun viestinnästä.

Saksalainen Lidl puolestaan pitää muutaman kerran vuodessa omia Suomi-viikkojaan, joita osataan jo odottaa. Lidlin Suomi-viikkojen erikoisuus on se, että tuolloin saatavilla on monesti muutakin kuin ruokaa: esimerkiksi suomalaista shampoota ja mäntysuopaa.

Mistä mämmiä?

Myös kausiruoille on kysyntää. Joulun lähestyessä ruotsinsuomalaisten Facebook-ryhmissä alkavat kyselyt siitä, mistä kaupoista löytää jouluruokia ja aineita niiden valmistukseen. Erityisesti etsitään joululaatikoita ja joulutorttujen luumumarmeladia.

Talvella haussa on laskiaispullat hillolla - ruotsalaiset panevat omiinsa aina mantelimassaa - ja Runebergin tortut, keväämmällä kysellään mämmin perään. Näistä toiveista joululaatikoita ja mämmiä on ainakin Tukholman seudulla suhteellisen helppo löytää.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ruotsin ruokakaupoissa on hyllyjä, jotka saavat ruotsalaiset hämilleen: "Pyörittelevät paketteja käsissään"

# data[].attributes.attachment_link.description
Makkaralle, mämmille ja mäntysuovalle on Ruotsissa kysyntää. Suomalaistaustaisten lisäksi myös ruotsalaiset ovat innostuneet ostamaan suomalaisia tuotteita.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jenkkigirl. Sellaiseksi Kelli Piksaria kutsuttiin, kun hän opiskeli Tallinnan yliopistossa. Syynä oli Piksarin aksentti.

- Koin olevani ulkovirolainen, koska puhuin viroa eri tavalla kuin muut. Suomessa en koe olevani maahanmuuttaja, mutten myöskään suomalainen, koska äidinkieleni ei ole suomi, Piksar sanoo.

Suomessa ja Virossa asunut ja opiskellut Piksar, 28, kuuluu uuteen kaksoismaalaisten sukupolveen: nuoriin, jotka ovat kotonaan sekä Suomessa että Virossa ja kokevat olevansa osa molempia yhteiskuntia.

Ympäröivä yhteiskunta ei tunnista näitä kaksoismaalaisia nuoria. Suomessa heidät nähdään maahanmuuttajina ja Virossa ulkovirolaisina eli jollain tavalla yhteiskunnan ulkopuolella olevina.

- Yhteiskunta kummassakaan maassa ei vielä ymmärrä keitä me olemme, eikä osaa suhtautua meihin. Sen takia on tärkeää, että kaksoismaalaisista puhutaan ja ilmiölle on oma termi, johon nuoret voivat samaistua, Piksar toteaa.

Helsingin Metropolian ammattikorkeakoulussa kulttuurituottajaksi opiskeleva Kelli Piksar teki Suomen Viron-instituutin toimeksiannosta selvityksen luontevasti kahden maan välillä liikkuvista ja kaksoisidentiteetin omaavista 18-29-vuotiaista nuorista, jotka tuntevat olonsa kotoisaksi sekä Suomessa että Virossa.

- Kun tutustuin selvityksen myötä kaksoismaisuus-termiin, oivalsin, että en olekaan puolikas, vaan kaksoisidentiteettini ansiosta tuplasti jotakin, virolaistaustainen Kelli Piksar kertoo.

Suomessa asuu nykyään yli 51 000 Viron kansalaista. Viroon on puolestaan rekisteröitynyt noin 7 500 Suomen kansalaista. Molemmissa maissa asuvien tai maiden välillä aktiivisesti sukkuloivien ihmisten määrästä ei ole tarkkaa tietoa.

Kaksoismaisuus ilmiönä on noussut esiin vasta viime vuosina, koska nyt aikuistumassa on ensimmäinen sukupolvi, jonka vanhemmat ovat päässeet liikkumaan vapaasti Suomenlahden yli.

- Näiden nuorten sukupolvi on kasvanut kaksoismaalaisuuteen. Heillä on erilainen maailmankuva kuin Suomeen muuttaneilla virolaisilla tai Viroon muuttaneilla suomalaisilla. He eivät ole osa joko-tai-luokittelua vaan pikemminkin sekä-että-ajattelua, tutkimuksen tilanneen Suomen Viron-instituutin johtaja Hannele Valkeeniemi sanoo.

Valtioiden rajat ylittävässä liikkumisessa on kuitenkin vielä ongelmia. Byrokratia hankaloittaa opiskeluoikeuden tai sosiaaliturvan saamista tai vaikeuttaa asukkaaksi rekisteröitymistä.

- Kaksoismaalaisuudessa yksi asia on identiteetti ja toinen on byrokratia. Esimerkiksi EU:n alueella voi hakea tai tehdä töitä toisessa maassa vain kolme kuukautta. Se ei ole pitkä aika. Ei esimerkiksi ole mahdollista pitää elämänsä Suomessa, mutta tehdä töitä Virossa, Piksar huokaa.

Eivätkä kalliit laivaliput ainakaan helpota kaksoismaalaisten nuorten sukkulointia Helsingin ja Tallinnan välillä.

- Muutimme Suomeen, kun olin 14-vuotias ja olemme koko ajan käyneet paljon Virossa. Laivalippujen hinnat ovat vain kohonnet koko ajan, kohta matkustaminen maiden välillä ei ole enää järkevää. Kannatan ehdottomasti tunnelin rakentamista maiden välille, Piksar naurahtaa.

Vapaa liikkuminen eri maiden välillä on helpottunut Schengen-sopimuksen voimaantulon myötä. Kaksoismaalaisuus on vapaan liikkuvuuden luoma ilmiö, joka ei mahdu perinteisen siirtolaisuuden määritelmään. Se on kuitenkin kasvussa, kuten on myös kahdessa EU-maassa tasapuolisesti asuvien ihmisten määräkin.

Varsinkin Viron ja Suomen välillä lyhyt välimatka ja digitaalinen yhteydenpito mahdollistavat ihmisille monipaikkaisuuden.

- Nopea lauttayhteys ja vapaa liikkuvuus ovat kaventaneet Suomenlahden joeksi, jonka ylittämistä haittaavat vain byrokratia ja valtiorajat. Etäisyyden lyhentymisen vuoksi "Talsinkiin" voisikin soveltaa samaa ajattelumallia, jolla miellämme Tornio-Haaparannan kaksoiskaupungiksi, Valkeeniemi toteaa.

Kelli Piksar erottaa selvityksessään kaksoismaalaisten nuorten kaksoisidentiteetin monikansallisuudesta, sillä kyseessä on hänen mukaansa eri ilmiö. Monikansallinen henkilö pitää yhteyttä kotimaahansa, mutta toimii vain asuinmaassaan, kun taas kaksoismaalainen toimii ja asuu molemmissa maissa samanaikaisesti.

- Olen itse hyvä esimerkki. Asun ja opiskelen Suomessa, mutta puolet perheestäni ja puolisoni asuvat Virossa. Luen päivittäin virolaisia uutisia ja seuraan, mitä maassa tapahtuu. Nämä kaksi maata kulkevat koko ajan ajatuksissani rinnakkain, Piksar sanoo.

Rajatylittävä liikkuminen on Hannele Valkeeniemen mukaan aina muovannut yhteiskuntia. Niin se tekee nytkin.

- Suomen ja Viron välisestä yhteydestä tekee erikoislaatuisen se, että se yhdistää kaksi pääkaupunkia. Nämä kaupungit ovat riittävän samankaltaisia, mutta kuitenkin erilaisia.

Sekä Kelli Piksar että Hannele Valkeeniemi näkevät kaksoismaalaiset nuoret, jotka puhuvat molempia kieliä ja tuntevat molemmat yhteiskunnat, tulevaisuudessa suurena voimavarana niin Suomelle kuin Virollekin.

- Näistä nuorista tulee seuraava kulttuurinen silta Suomen ja Viron välille, Valkeeniemi sanoo.

Mainos: Lapinjärvi

Mainos: Teollisuusliitto

# data[].attributes.attachment_link.title
Suomessa suomalainen, Virossa virolainen: Kelli Piksar, 28, kuuluu nuorten "kaksoismaalaisten" sukupolveen

# data[].attributes.attachment_link.description
Suomen ja Viron välille on syntynyt uusi kahteen maahan kasvanut sukupolvi.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sinem Kurtbay muutti Turkista Suomeen, kun hän oli 12-vuotias. Kurtbay pudotettiin outoon ympäristöön, jossa olisi pitänyt kasvaa teiniksi yhdessä yössä. Purjehdusyhteisöstä tuli hänelle turvasatama.

12-vuotias Sinem Kurtbay jännitti sitä aamua enemmän kuin muita aamuja elämänsä aikana. Hän harjasi vallattomat hiuksensa ja pani uuden repun selkäänsä. Hän kirmasi bussipysäkille miljoona perhosta vatsassaan ja hyppäsi bussiin.

Oven sulkeuduttua Sinem huomasi olevansa väärässä bussissa! Juuri siinä, johon täti oli edellispäivän opastusretkellä kieltänyt menemästä.

Älä ota T-bussia, oli täti painottanut, mutta tärkein ohje unohtui, kun päässä pyörivät muut ajatukset. Millainen uusi koululuokka olisi? Saisiko hän ystäviä? Mitä, jos kukaan ei tykkäisi hänestä?

Mutta nyt hänellä oli isompi ongelma. En ikinä löydä uuteen kouluun, Sinem mietti itku kurkussa.

Suurin muutos Suomeen tullessa oli vapaus. Vapaus liikkua ja tehdä, mitä haluaa.

Sinem Kurtbay

Nykyinen maajoukkuepurjehtija Sinem Kurtbay, 31, saapui perheineen Suomeen elokuussa vuonna 2003.

Moni muistaa Kurtbayn kohusta, joka liittyi Katiska-huumejuttuun. Kurtbayn kanssa maapaikan Tokion olympialaisiin purjehtinut Janne Järvinen sai tuomion Katiska-jutussa eikä saanut edustusoikeutta olympialaisiin.

Katso alta, miten Kurtbay muistelee kohua nyt. Juttu jatkuu videon jälkeen.

Järvisen tilalle Nacra 17 -luokkaan hyppäsi Akseli Keskinen, jonka kanssa Kurtbay saavutti olympiaregatassa sijan 13.

Kurtbayn ja Keskisen todellinen läpimurto tapahtui viime kesänä, kun heinäkuun EM-kisoissa tuli hopeaa ja syyskuun MM-kisoissa pronssia.

Avoimuus, ennakkoluulottomuus ja rohkeus ovat auttaneet Kurtbayta silloin, kun on pitänyt muuttaa suuntaa tai tehdä isoja päätöksiä. Samoja ominaisuuksia tarvitaan myös purjeveneessä.

Nacra 17 -luokan vene kulkee hurjaa vauhtia, jopa 50 kilometriä tunnissa. Veneen alta löytyvät foilit eli kantosiivet, joiden avulla vene nousee riittävässä vauhdissa ylös vedestä.

- Minulla ei ole pelkoja. En pelkää, että vene kaatuu tai törmätään. Eikä haittaa, jos satutan itseni. En tietenkään haluaisi satuttaa itseäni, mutta se ei ole rajoittava tekijä. Meidän veneessä pitää uskaltaa vähän enemmän, muuten jää muita hitaammaksi, Kurtbay kertoo.

Uskallusta vaati myös muutto 12-vuotiaana uuteen maahan.

Turkissa elämä oli rajattua

Savonlinnassa syntynyt Kurtbay asui Turkissa kaksitoistavuotiaaksi asti turkkilaisen isänsä, suomalaisen äitinsä ja pikkuveljensä kanssa.

Ystävät ja elämä mahtuivat pienelle alueelle, johon kuuluivat koti, naapurusto, koulu ja purjehdusseura. Kurtbaylla oli paljon ystäviä, joista osa on elämässä edelleen.

Turkissa elämä oli rajattua ja sitä kautta turvallista. Joskus Sinem karkasi kavereidensa kanssa kotipihan ulkopuolelle, mutta siitä ei hiiskuttu sanaakaan vanhemmille.

Eläväinen ja energinen Sinem kaipasi liikuntaharrastusta ja hänen purjehdusuransa alkoi seitsemänvuotiaana Istanbulin purjehdusseurassa.

Kyseessä ei ollut rakkaus lajiin, vaan ihan muut asiat motivoivat Sinemiä.

- Minulla oli pieni ihastus parhaan kaverini isoveljeen. Hän aloitti purjehduksen, ja äiti kysyi, haluanko mennä mukaan. Sanoin, että voin mennä kokeilemaan. Tämä kaverin isoveli lopetti parin viikon päästä, minä jatkan edelleen, Kurtabay hymyilee.

Turkissa asuessaan Kurtbayn perhe vieraili vuosittain Suomessa, yleensä talvella.

Vaikka Kurtbay piti pohjoisesta maasta, perheen päätös muuttaa Suomeen lasten koulunkäynnin takia oli iso elämänmuutos.

- Suurin muutos Suomeen tullessa oli vapaus. Vapaus liikkua ja tehdä, mitä haluaa.

- Kukaan ei sanonut, että en saa mennä jonnekin tai tehdä asioita. Heti ensimmäisenä päivänä pyöräilin purjehdusseuralle enon kanssa. Se oli pieni seikkailu joka päivä, kun pyöräilin, Sinem muistelee.

Suomessa piti kasvaa teiniksi yhdessä yössä

Kun Sinem Kurtbay asteli 12-vuotiaana ensimmäisen kerran suomalaiseen kouluun, vapaus konkretisoitui ihan uudella tavalla.

Sinem ei päässyt aloittamaan koulua yhtä aikaa muiden oppilaiden kanssa, sillä hän oli ollut kisareissulla. Kouluun meno jännitti muutenkin, koska Sinem ei osannut suomen kieltä eikä englantikaan sujunut vielä kunnolla.

Kurtbayn perhe muutti Espooseen, Niittykumpuun, josta Sinemin piti matkustaa yksin kouluun Kulosaareen.

Loppukesän sää oli Turkin helteisiin tottuneille viileä, kun Sinem Kurtbay hyppäsi tädin ohjeista huolimatta väärään bussiin.

Bussi päätyi Lauttasaareen.

Sinemin hätä ei kestänyt kauan, sillä hän oli neuvokas ja avoin luonteeltaan. Sinem kysyi rohkeasti apua, pääsi bussilla Ruoholahteen ja sieltä metrolla lähelle koulua.

Pienen kävelymatkan jälkeen tasakattoinen, punatiilinen koulurakennus näkyi edessä. Oppilasmäärältään koulu oli pienempi, mihin Sinem oli Turkissa tottunut.

Pihaan tultuaan Sinem hämmentyi. Yläkoululaiset tuntuivat kovin vanhoilta merkkivaatteineen ja meikkeineen. Kaikki eivät ymmärtäneet, mitä tummakutrinen Turkista muuttanut tyttö yritti kertoa.

"Erilaiselta" näyttävä ja kielitaidoton Kurtbay pudotettiin outoon ympäristöön, jossa olisi pitänyt kasvaa teiniksi yhdessä yössä.

- Kaikki meikkasivat, oli bileitä sekä tyttö- ja poikaystäviä, Kurtbay muistelee hämmästynyttä ensivaikutelmaansa suomalaisista teineistä.

Sinem halusi mieluummin urheilla eikä koskaan meikannut. Hän tunsi itsensä yksinäiseksi, mutta yritti olla oma itsensä uudessa porukassa.

Purjehdusyhteisö oli Suomessa turvasatama ja Kurtbay löysi paikkansa Espoon Pursiseurasta. Tätä nykyä NJK:ta edustava Kurtbay nautti harjoittelusta, mutta syksyn kääntyessä talveksi hän hämmästyi.

- Sinemille vaikeinta oli se, kun meri jäätyi eikä hän voinut purjehtia viittä kertaa viikossa, mihin hän oli Turkissa tottunut, Saila-äiti nauraa.

"Koti on siellä, minne puran matkalaukkuni"

Kurtbay on maailmankansalainen. Hän kävi Suomessa englanninkielisen lukion ja muutti 19-vuotiaana opiskelemaan Kööpenhaminaan kauppakorkeakouluun kolmeksi ja puoleksi vuodeksi. Opiskeluun kuului myös jakso Singaporessa.

Olympiadit ovat rytmittäneet Kurtbayn elämää ja luovat raamit hänelle jatkossakin. Kurtbay oli lähellä paikkaa jo Rion olympialaisiin 2016, mutta loukkaantuminen vesitti suunnitelmat.

Kurtbayn perhe pitää päivittäin yhteyttä Sinemin kiertäessä maailmaa. Kun tytär saapuu kotiin, kokoontuu perhe yhteen.

Äidin mukaan he ovat tottuneet tällaiseen elämäntapaan ja kommunikoivat jopa enemmän kuin ihmiset, jotka asuvat lähellä toisiaan.

- Toki toivoisin, että Sinemillä olisi pysyvä koti, mutta tällä hetkellä sille ei olisi käyttöä. Purjehdus ja kaverit ovat olleet aina Sinemille kaikki kaikessa, hän ei ole koskaan pyytänyt mitään muuta, Saila-äiti sanoo.

- Purjehtijat ovat kuin yksi monikulttuurinen perhe, kun he matkustavat yhdessä kisoista toisiin. He puhuvat samaa "kieltä", heidän elämänsä pyörii purjehduksen ympärillä.

Sinemillä ei ole juureton olo. Hänelle ja koko perheelle monikulttuurisuus on luonnollinen asia. Perhe on tottunut kansainväliseen meininkiin, olihan isoisä suurlähettiläs.

- Sanon aina, että olen suomalainen. Se pistää ihmiset miettimään, ja kun lisään, että olen puoliksi turkkilainen, niin ihmiset saavat ahaa-elämyksen, Kurtbay nauraa.

- Yritän puhua turkkia kotona isän kanssa, mutta meidän kieli vaihtelee tosi paljon. Joskus puhumme turkkia, joskus suomea, joskus englantia. Puhun kaikille englantia aina riippumatta siitä, minkä maalaisia he ovat.

Maailman meret ja ihmiset vetävät Kurtbayta puoleensa. Kumppanit ovat löytyneet purjehduspiireistä. Koti on siellä, minne hän purkaa matkalaukkunsa.

- Äiti luulee, että kaipaan kotia. Olen tottunut eikä se häiritse minua yhtä paljon kuin kavereitani. Kun olen ulkomailla, teen siellä olevista ystävistä perheen. Mitä pidempään teen tätä, sitä vaikeampi on uskoa, että olisin joskus jossain pidempään, mutta tulevaisuus näyttää, Kurtbay pohtii.

- Olen aika hyvä näkemään asioiden parhaat puolet ja rakentamaan kodin sinne, missä ollaan.

# data[].attributes.attachment_link.title
Sinem Kurtbay asteli 12-vuotiaana suomalaiseen kouluun ja hämmästyi näkemästään - "Kaikki meikkasivat, oli bileitä sekä tyttö- ja poikaystäviä"

# data[].attributes.attachment_link.description
Sinem Kurtbay muutti Turkista Suomeen, kun hän oli 12-vuotias. Kurtbay pudotettiin outoon ympäristöön, jossa olisi pitänyt kasvaa teiniksi yhdessä yössä. Purjehdusyhteisöstä tuli hänelle turvasatama. 12-vuotias Sinem Kurtbay jännitti sitä aamua enemmän kuin muita aamuja elämänsä aikana. Hän harjasi vallattomat hiuksensa ja pani uuden repun selkäänsä. Hän kirmasi bussipysäkille miljoona perhosta vatsassaan ja hyppäsi bussiin.

# data[].attributes.attachment_link.title
“Sekä puolikas että molempia” – tutkimus rikkoo vakiintunutta kuvaa yhdenmukaisesta ruotsinsuomalaisuudesta

# data[].attributes.attachment_link.description
Tutkija Tuire Liimatainen jäljitti sosiaalisesta mediasta etnopoliittista aaltoa, joka nousi, kun Ruotsi tunnusti suomalaisensa kansalliseksi vähemmistöksi vuosituhannen vaihteessa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ruotsinsuomalaiset ovat hyvin integroitunut ryhmä, joka äänestää pitkälti valtaväestön tavoin. Esiin nousee kuitenkin yksi puolue, jota tutkijan mukaan äänestetään keskimääräistä enemmän.

Ruotsissa asuu noin 140 000 Suomessa syntynyttä. Kaikki Ruotsissa pysyvästi asuvat saavat äänestää sunnuntaina alue- ja kuntavaaleissa. Osalla suomalaisista on kaksoiskansalaisuus, jolloin äänestysovet avautuvat myös valtiopäivien osalta.

Osa Suomessa syntyneistä voi olla sen sijaan vain Ruotsin kansalaisia, sillä aiemmin kaksoiskansalaisuus ei ollut mahdollinen. Yhteensä suomalaistaustaisia Ruotsissa on noin 700 000.

Suomen Tukholman-suurlähetystön lehdistöneuvos Elna Nykänen Andersson arvioi, että ruotsinsuomalaisten äänestämiskäyttäytyminen noudattaa pitkälti samaa kaavaa kuin muidenkin ruotsalaisten.

- Kysymys suomalaistaustaisten äänestämiskäyttäytymisestä on kiinnostava, mutta vaikea selvittää. Ruotsinsuomalaiset ovat hyvin integroitunut maahanmuuttajaryhmä. He ovat myös hajanainen, ympäri Ruotsia oleva joukko, jossa on monia mielipiteitä. Moni pitää itseään ruotsalaisena, jolla on suomalaiset juuret, kertoo Nykänen Andersson.

Moni kannattaa maahanmuuttovastaisia

Tilastoa ruotsinsuomalaisten äänestämiskäyttäytymisestä ei ole. Aihetta on kuitenkin tutkinut professori Anders Neergaard Linköpingin yliopistosta. Hän kertoi aiemmin Iltalehdelle, että suomalaiset maahanmuuttajat äänestävät muiden Pohjoismaissa syntyneiden tapaan jonkin verran valtaväestöä enemmän maahanmuuttovastaisia ruotsidemokraatteja.

Puolue on itse kertonut saman tiedon, ja myös heidän valtiopäiväedustajiensa joukossa on useita suomalaistaustaisia.

Neergaard kertoo, että osa suomalaisäänestäjistä vertaa omaa taustaansa tänä päivänä tuleviin pakolaisiin. Kun suomalaiset muuttivat Ruotsiin suurissa muuttoaalloissa 1960- ja 1970-luvuilla, oli maassa valtava työvoimatarve - ja töihin pääsi usein heti.

- He sanovat: "Me teimme kovaa työtä, matalalla palkalla. Nuo uudet eivät tee töitä, vaan nostavat tukia." He tuntevat ylpeyttä siitä, että olivat mukana rakentamassa Ruotsia, vaikka kohtasivatkin syrjintää. He eivät näe tai halua nähdä sitä, että työmarkkinatilanne on aivan erilainen tänä päivänä, professori Neergaard sanoo.

Kielioikeudet kiinnostavat paikallistasolla

Suomen kielellä on Ruotsissa virallinen vähemmistökielen asema, jonka tarkoituksena on suojella kielen säilymistä. Vähemmistölaissa on määritelty Ruotsin kunnat, jotka kuuluvat suomen kielen hallintoalueeseen. Niitä on tällä hetkellä 66.

Tämä tarkoittaa sitä, että näissä kunnissa suomalaistaustaisella on mahdollisuus asioida osan viranomaisista kanssa suomeksi ja kunnan on tarjottava päiväkotitoimintaa ja vanhustenhoitoa tarpeen mukaan täysin tai osittain suomeksi.

- Esimerkiksi kielioikeudet voivat kiinnostaa ruotsinsuomalaisia, mutta mikään puolueista ei ole nostanut niitä vaaliteemoihin. Paikallistasolla kieliasiat voivat olla kiinnostava tekijä, sillä monilla paikkakunnilla on kieliaktiiveja, jotka ajavat suomen kielen asemaa Ruotsissa, sanoo Nykänen Andersson suurlähetystöstä.
Miten paljon Ruotsin vaalit vaikuttavat Suomeen?
- Arvelen, että vaalit kiinnostavat melko paljon, varsinkin ensi kevään eduskuntavaalien vuoksi. Molemmilla mailla on osin yhteisiä teemoja, kuten turvallisuuspolitiikka. Lisäksi jengirikollisuuden tilannetta seurataan tarkasti: voisiko sama toistua Suomessa?

Vaalien lopputulos vaikuttaa todennäköisesti siihen, miten paljon vaalit vaikuttavat Suomessa.

- Mikäli Ruotsissa tulee suuria muutoksia, saattaa herätä keskustelu siitä, voisiko sama tapahtua Suomessa. Tämä saattaa heijastua vaalikeskusteluun ensi keväänä. Jos taas Magdalena Andersson jatkaa pääministerinä, eikä suurempia muutoksia tule, merkitys ei ole välttämättä niin suuri, Nykänen Andersson arvioi.

# data[].attributes.attachment_link.title
Näin suomalaiset äänestävät Ruotsissa: yksi puolue erottuu joukosta

# data[].attributes.attachment_link.description
Ruotsinsuomalaiset ovat hyvin integroitunut ryhmä, joka äänestää pitkälti valtaväestön tavoin. Esiin nousee kuitenkin yksi puolue, jota tutkijan mukaan äänestetään keskimääräistä enemmän. Ruotsissa asuu noin 140 000 Suomessa syntynyttä. Kaikki Ruotsissa pysyvästi asuvat saavat äänestää sunnuntaina alue- ja kuntavaaleissa. Osalla suomalaisista on kaksoiskansalaisuus, jolloin äänestysovet avautuvat myös valtiopäivien osalta.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Asunnoista on Aurinkorannikolla nyt jäätävä pula, toteaa kiinteistönvälittäjä Kari Raisaari.

Fuengirolassa Etelä-Espanjassa asuntoja myyvä ja vuokralle välittävä yrittäjä kertoo, että kun Venäjä hyökkäsi Ukrainaan, asuntojen kysyntä räjähti.

- Se näkyi jo seuraavana päivänä. 25. helmikuuta alkoi tulla selvästi lisää uusia asiakkaita. Yhteydenotoissa aasinsilta ja liikkeelle paneva voima oli sota, Raisaari kertoo puhelimitse Espanjasta.

- Minulle soitti esimerkiksi eräs vanhempi rouva Suomesta, joka kertoi miehensä kanssa miettineen yli 30 vuotta asunnon hankkimista Aurinkorannikolta, ja sota ratkaisi asian.

"Me halutaan Nato-rannikolle"

Raisaaren mukaan moni soittajista käytti sanaa "Nato-ranta".

- Että "me halutaan mökki Nato-rannikolta". Espanjan Nato-jäsenyys koettiin siis hyvin positiivisena seikkana.

Osalla asuntoa etsivistä hanke myös konkretisoitui hyvin nopeasti.

- Tämä asiakas, joka soitti silloin helmikuun loppupuolella, oli puolentoista viikon päästä jo täällä ja kaupat tehtiin.

10:47

Katso myös: Miltä Espanjan 40 asteen helteet ovat tuntuneet? Espanjassa asuva Antti "Pizza" Pekkarinen kertoo.

Aurinkorannikolla puhutaan buumin ajasta

Raisaaren mukaan Aurinkorannikolla puhutaan nyt asuntobuumista.

- Koronapandemia hiljensi asuntokaupan yli vuodeksi. Toipuminen alkoi viime vuoden aikana, mutta helmikuun loppu toi selvän sysäyksen. Sen jälkeen on puhuttu buumin ajasta.

- Tänne on tullut valtavasti uusia ihmisiä paitsi Suomesta myös muualta maailmasta Yhdysvaltoja myöten. Ilmiö on globaali, Raisaari kertoo.

Buumi on johtanut siihen, että vuokra-asunnot viedään nyt Aurinkorannikolla käsistä.

- Lähes kaikki välittäjät joutuvat myymään ei oota. Paine on kohdistunut syyskuulta joulukuulle. Myös lennot ovat kallistuneet valtavasti kysynnän myötä.

- Etenkin vuokra-asuntopula on ihan konkreettinen, ja asuntosijoittajilla ovat hyvät päivät, Raisaari luonnehtii.

Erityisen paljon pulaa on yhden makuuhuoneen asunnoista.

- Tämä alue vetää aika paljon yksin asuvia ihmisiä: nuorempia, vanhempia, leskiä, eläkeläisiä. Pienten asuntojen vuokrat ovat nyt (turistialueella) 600-700 euroa helpostikin.

Vuokrat kallistuneet huimasti

Vuokrien hinnat ovat nousseet turistien suosimilla alueilla Raisaaren mukaan kaikkiaan jopa yli 20 prosenttia. Toisin kuin Suomessa, Espanjassa vuokrahinnat voivat nousta ja laskea hyvinkin nopeasti kysynnän ja tarjonnan perusteella.

- Markkinatalous määrittää hinnat, eikä sääntely ole samanlaista kuin Suomessa.

Raisaari muistuttaa, että myös Aurinkorannikolla hinnat vaihtelevat asuinalueen mukaan.

- Täällä ovat paikallisten asuntomarkkinat ja ulkomaalaisten asuntomarkkinat. Espanjalaiset asuvat neliöiltään aika pienissä asunnoissa, missä on paljon erillisiä huoneita. Ulkomaalaiset tykkäävät yleensä, että on paljon neliöitä ja avaraa tilaa.

Tällä hetkellä kolmio skandinaavien suosimalla alueella lähellä rantaa maksaa Raisaaren mukaan pitkäaikaisvuokrauksessa noin 800-1000 euroa kuukaudessa.

Sähkön hinta noussut myös Espanjassa

Sähkön hinta on noussut myös Espanjassa.

- Jos esimerkiksi 60-80 euron kuukausimaksu hyppää viisin-, kuusinkertaiseksi, onhan sillä valtava merkitys.

Etelässä kansalaisia huolettavat etenkin jäähdytyskustannukset, koska lämmityskausi on lyhyt. Talvi kestää Raisaaren mukaan "kuusi viikkoa".

Myös veden lämmityskustannukset ovat merkittävä menoerä.

- Jokaisessa asunnossa kerrostaloasuntoja myöten on oma vesiboileri, ja se on monesti asumisen suurin energiasyöppö. Suihkussaoloajat ovat lapsiperheilläkin jo lyhentyneet. Siellä ei enää puolta tuntia olla, Raisaari naurahtaa.

2:04

Katso myös: Riitta, 70, esiteli MTV Uutisille Espanjan kotinsa tammikuussa - kolme makuuhuonetta, vuokra 420 euroa

Sota lisäsi tuulta purjeisiin

MTV Uutisten haastattelemat Espanjan rannikolle muuttaneet tai sieltä loma-asunnon hankkineet suomalaiset tunnistavat muutoksen hintatasossa ja alueen suosiossa.

Espoolainen merimies Timo Tossavainen hankki vapaa-ajan asunnon Mijasin kaupungista joulukuussa 2017. Sitä ennen hän oli viettänyt alueella lomia ja asunut Aurinkorannikolla vuokralla vuoden.

Hän kertoo, että puheet muuttamisesta ainakin osa-aikaisesti Espanjaan ovat lisääntyneet hänen ystäväpiirissään selvästi Venäjän hyökättyä Ukrainaan.

- Haaveet ovat saaneet tuulta purjeisiinsa. Varsinkin sodan alkuaikoina se oli kuuma puheenaihe.

Syystä siihen, miksi juuri sota sai muuttoajatukset liikkeelle, hän ei ole varma.

- Ehkä siinä oli vähän pelkoakin mukana sodan alkuaikana; että mitä Venäjä miettii meidän suomalaisten päänmenoksi. Mutta ehkä se toisaalta enemmän vain sysäsi mahdollisesti jo pitkään mielessä olleita suunnitelmia eteenpäin. Että nyt olisi aika tehdä ratkaisuja.

Tossavaisen mukaan Aurinkorannikon asuntojen hintakehitys on kysynnän lisääntymisen myötä kevään jälkeen ollut melkoinen.

- Varsinkin vuokra-asuntojen hinnat nousevat kuukausittain.

Ruoka maksaa Tossavaisen mukaan Espanjassa edelleen selvästi vähemmän kuin Suomessa, vaikka myös siellä elintarvikkeiden hinnat ovat sodan myötä nousseet huomattavasti.

- Samoin täällä paljon käytettävän kaasun hinnan nousu on ollut melkoista, Tossavainen toteaa.

- Kaasupullojen hinta on kuitenkin jäädytetty vuoden loppuun saakka enintään 19,55 euroon.

Rovaniemeläinen rengaskauppias vuokraa nyt asuntoja Aurinkorannikolla

Rovaniemeläisellä Pertti Jääsköllä on Aurinkorannikolla useita asuntoja, joista yhdessä hän asuu itse osa-aikaisesti ja muita vuokraa.

Jääskö hankki asunnot viisi vuotta sitten jäätyään pois työelämästä ja myytyään Polar Rengas -nimisen rengasliikkeensä pojalleen.

Etelään moottoripyöräilyä harrastavan Jääskön houkuttelivat muun muassa aina sulat tiet ja komeat ajoreitit.

- Kun portin aukaisee ja lähtee ajamaan prätkällä, mutkatietä on joka suuntaan. Se on minun juttuni, Jääskö perustelee.

Vuokra-asuntosijoittamiseen houkuttelivat muun muassa Espanjan asuntojen edulliset vastikkeet.

- Jos Suomessa ne ovat esimerkiksi 250-400 euroa, täällä ne maksavat 30-90 euroa.

Jääskö sanoo asuntojen vuokraajana huomanneensa käsillä olevan muuttobuumin. Hän kuvaa tilannetta samalla tavalla kuin Kari Raisaari: kysyntä on räjähtänyt sodan alettua.

- Varsinkin pitkäaikaisista vuokra-asunnoista on suuri pula. Myös koronatilanteen rauhoittuminen on vaikuttanut niin, että ihmisille on tullut tarve matkustaa.

"Että ei tarvitse talvella liukastella ja olla räntäsateessa..."

Espoolainen merikapteeni Jouni "Jocke" Toivonen hankki eläkkeelle jäätyään kaksi ja puoli vuotta sitten puolisonsa kanssa yhden makuuhuoneen vuokra-asunnon Fuengirolan Los Bolichesista. Jo töissä ollessaan he olivat viettäneet pitkiä lomia Espanjassa.

- Että ei tarvitse talvella liukastella ja olla räntäsateessa, Toivonen kuvaa oman osa-aikaisen muuttonsa taustaa.

Hän oli Espanjassa, kun Venäjä hyökkäsi Ukrainaan. Se herätti paljon keskustelua myös siellä, mutta ei hänen mukaansa yhtä suuria tunteita kuin Suomessa.

Ihmisten kiinnostus Espanjaan muuttamista kohtaan on hänenkin mukaansa lisääntynyt selvästi. Myös paikallinen media on kirjoittanut paljon vuokrien noususta ja vuokra-asuntopulasta.

Hänen oma vuokransa ei ole buumin myötä noussut.

- Minulla on toistaiseksi voimassa oleva sopimus, Jääskö selvittää.

Ei pelkkää "samppanjaa ja vaahtokarkkeja"

Millaisia neuvoja Espanjassa asuvat sitten haluaisivat antaa muutosta haaveileville?

Timo Tossavainen muistuttaa, että elämä ei ole pelkää auringonpaistetta Aurinkorannikollakaan.

- Ei elämä samppanjaa ja vaahtokarkkeja täälläkään ole, hän toteaa.

- Jos ei hallitse espanjan kieltä, pitää varautua siihen, että asioiden hoitaminen voi olla hidasta ja mutkikasta.

Toisaalta talvet ovat Tossavaisen mukaan toki lämpimiä Suomeen verrattuna, mutta pahimmassa tapauksessa koleita ja sateisia, mikä voi olla monelle yllätys.

- Jos tänne tulee viettämään aurinkoista talvea, välttämättä sitä se ei ole. Sellainen haavekuva, että bikineissä voi 11 kuukautta vuodessa kulkea, ei todellakaan pidä paikkaansa.

2:01

Katso myös: Uima-allas ja luonnon "solarium" - eläkeläispariskunta esittelee Espanjan kotinsa

# data[].attributes.attachment_link.title
"Me halutaan mökki Nato-rannikolta": Suomalaiseläkeläiset rynnistivät Espanjaan Venäjän hyökättyä Ukrainaan - jäätävä pula vuokra-asunnoista ja hinnat katossa

# data[].attributes.attachment_link.description
Asunnoista on Aurinkorannikolla nyt jäätävä pula, toteaa kiinteistönvälittäjä Kari Raisaari. Fuengirolassa Etelä-Espanjassa asuntoja myyvä ja vuokralle välittävä yrittäjä kertoo, että kun Venäjä hyökkäsi Ukrainaan, asuntojen kysyntä räjähti. - Se näkyi jo seuraavana päivänä. 25. helmikuuta alkoi tulla selvästi lisää uusia asiakkaita. Yhteydenotoissa aasinsilta ja liikkeelle paneva voima oli sota, Raisaari kertoo puhelimitse Espanjasta.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mies on pukeutunut mustaan päästä varpaisiin, tukka on nutturalla ja käsivarret kauttaaltaan tatuoitu. Tarjoilija kattaa hänen eteensä hopeisen kahvikannun, kermakon ja sokerikon, kuplavesi on kansainvälistä brändiä. Ne kuuluvat itsestään selvästi kahviserviisiin hotelli Kämpin baarissa Helsingin keskustassa.

Ravintola-alan yrittäjä Tomi Björck, 41, tunnetaan täällä, sillä hän on pian avaamassa ravintolan hotelli Kämpin yhteyteen. Sanchome on "kliininen japanilainen", kuten Björck sitä kuvailee. Ei siis mitään fuusioaasialaista, korealaista, thaimaalaista tai vietnamilaista, vaan konstailematon japanilainen, jossa keskelle ravintolasalia rakennetussa pömpelissä työskentelee kaksi japanilaista kokkia. Huhtikuisena aamuna tavarantoimitukset uuteen paikkaan ovat kiihkeimmillään, ja Kluuvikadulla piippaa jatkuvasti peruuttavan kuorma-auton ääni.

Björck tunnetaan Suomessa ravintoloitsijana ja julkkiskokkina. Hänen kasvoihinsa törmää niin Alkon laatikkoviinihyllyllä kuin ruokakaupan valmisruokatiskissäkin. Oma viini ja oma valmisruokamerkki ovat peruja siitä, kun hän perusti yhtiökumppaneidensa kanssa kaakkoisaasialaiseen ruokaan erikoistuneen Farang-ravintolan Helsingin Taidehalliin vuonna 2009. Kukaan ei osannut arvata, millainen suosio siitä syntyisi.

Björck tunnetaan ruokabisneksensä lisäksi myös unelmiensa toteuttajana. Kuutisen vuotta sitten hän muutti perheineen Australiaan, pysyvästi. Vaimolla ja kahdella Suomessa syntyneellä pojalla on nykyään kaksoiskansalaisuus, Björck itse ei ole sitä hakenut. Hänellä on pysyvä oleskelulupa, jonka hän sai aikoinaan siksi, että oli työssään niin hyvä, että hänet haluttiin pitää maassa.

Nyt perhe on puoli vuotta Suomessa uuden ravintolan avaamisen takia. Björckin aktiiviselta Instagram-tililtä on voinut seurata, kuinka perhe on puuhannut kaikkea sitä, mitä hyvin toimeentulevat lapsiperheet Suomessa puuhaavat. Esimerkiksi lumilautailevat Rukalla ja matkustavat ruotsinlaivan luksushytissä Tukholmaan.

Hangon kautta Espanjaan

Kun iso osa ammatillisista ja asuinpaikkaan liittyvistä haaveista on toteutunut, mitä on vielä jäljellä?

- Jospa jonain päivänä täyttäisin 50 vuotta, Björck sanoo.

Lahdessa kasvanut Björck muistaa hyvin ensikosketuksiaan ravintolaelämään. Vanhemmat erosivat, kun Tomi oli pieni. Toisinaan hän oli kaupparatsuisän mukana työmatkoilla. Äiti taas vei neljä lastaan usein jouluksi ruotsinlaivalle.

- Faijan mukana pääsin hotelliaamiaisille. Se oli hienointa, mitä tiesin. Laivalla katsoin, kun kokit työskentelivät avokeittiössä valkoisissa vaatteissaan ja leikkasivat lihaa. Heissä oli jotain jännittävää karismaa.

Björck kävi urheilukoulua, mutta tiesi jo yläasteella, että ammattiurheilijaa hänestä ei tule. Hän meni työharjoitteluun silloisen hotelli Ascotin keittiöön.

- Kun minua pyydettiin kuorimaan omenoita, olin innoissani kuin koiranpentu, että saanko tosiaan kuoria näitä.

Vanhempien ero ja lastenhoitajaäidin arki neljän lapsen kanssa tarkoitti sitä, ettei Björckeillä kieritty rahassa. Työn tekemistä pidettiin arvossa ja Björck oppi, että työtä tekemällä voi päästä elämässä eteenpäin.

- Ei minulta siis lapsuudessani puuttunut mitään, mutta kun luokkakaverit saivat uudet sukset, itse hain sukset koulun varastosta. Ei kuitenkaan ollut mitenkään erikoista, ettei meidän pihassa ollut Porschea.

Kesäisin ahkera ja innostunut Björck työskenteli Hangossa satamamakasiinien kuuluisassa Jonathan-ravintolassa.

- Muistan vieläkin, mitä siellä oli listalla: savuhärkää gorgonzolakastikkeella, etanoita ja Juhan sinisimpukat tilli-kermakastikkeen kera.

Juha on ravintolan perustaja Juha Toivanen, joka on vaimonsa Merjan kanssa perustanut myös Classic Pizza -ketjun sekä Hangon Makaronitehtaan.

Hangosta tuttu ystävä houkutteli Björckin mukaansa töihin Espanjan Aurinkorannikolle suomalaisomisteiseen ravintolaan. Se oli alle parikymppiselle nuorelle unelmien täyttymys. Sen sijaan, että Björck olisi bilettänyt Benalmádenassa ja tullut maitojunalla kotiin, hän katseli maisemaa korkealla kerrostalossa sijaitsevan yksiönsä ikkunasta ja ajatteli, miten upeaa on, että hän on omalla työnteollaan päässyt näin pitkälle elämässään.

Espanjassa Björck myös rakastui maan ruokaan ja ruokakulttuuriin.

- Varmaankin Espanjan-vuodesta johtuu se, etten ole koskaan oikein ymmärtänyt italialaista ruokaa. Se on makuuni vähän liian simppeliä. Espanjalainen keittiö on ronskimpaa, Björck sanoo.

Samalla hän pohtii, että Australiasta puuttuu hyvä espanjalainen ravintola.

Björckin Iphone kilkuttaa pöydässä vaativasti. Ravintolan avaamisessa on vaihe, jolloin omistajan on pidettävä puhelinta keskellä pöytää äänet päällä.

Omasta ravintolasta Björck on haaveillut niin kauan kuin muistaa. Hiljattain hän lueskeli vihkojaan, joissa on ensimmäisiä hahmotelmia oman ravintolan ideasta vuosituhannen alusta.

- Hyvin samanlaisia ideoita ne ovat kuin nykyään. Food for customers, ruokaa asiakkaille, Björck kuvailee ideologiaansa. Hän ei kuulu kokkeihin, jotka tekevät ruokaa toisille kokeille ja alan ammattilaisille.

Espanjasta palattuaan Björck kävi armeijan, teki välillä hanttihommia ja hinkui yhä vaativampaan ravintolaoppiin. Tarve tulla paremmaksi oli kova. Työtä pelkäämätön ja innokas poika pääsikin aikansa helsinkiläisiin huippukeittiöihin, Havis Amandaan, Alexander Nevskiin ja Hans Välimäen Chez Dominiqueen, jolla on toistaiseksi ainoana Suomessa ollut kaksi Michelin-tähteä.

Björck oli myös tavannut tulevan vaimonsa ja yhtiökumppaninsa Minkan, joka oli lähdössä Lontooseen yliopistoon. Lontoossa oli myös maailman parhaat ravintolat, joten asia oli selvä: Björck lähtee mukaan hankkimaan kokemusta huippuravintoloista.

Lontoo oli kova koulu

Jos Lontoon ravintolat olivat huippuja, niiden työkulttuurista ei voinut sanoa samaa.

- Uusi työntekijä oli siellä tykinruokaa ensimmäisestä päivästä lähtien.

Michelin-tähtiä jahdattiin kirjaimellisesti verissä päin. Björckin ensimmäinen työpaikka oli ravintola Orrery, jolla oli yksi tähti ja pakottava tarve saada toinen.

- Silloin on oikeastaan pahin aika olla töissä ravintolassa. Siellä ajatellaan, että yksi tähti ei ole mitään.

Ensimmäisellä työviikolla hän näki, kuinka keittiömestari heitti kollegansa rappusia alas ja huusi perään "don't ever come back". Pari päivää myöhemmin Björck huomasi työpisteellään, että työkaveri oli kadonnut. Tämä oli mokannut risoton kypsyyden ja "lentänyt suoraan kadulle". Kerran pomo löi vesipiipun piikin Björckin työkaverin reiteen.

- Selvisin Lontoossa kahdella tavalla. Tein enemmän töitä kuin kukaan muu enkä koskaan jäänyt jalkoihin. Olin töissä aamulla ensimmäisenä enkä nukkunut öisin juuri ollenkaan. Kerran sain jonkun rohkeuskohtauksen ja sanoin keittiömestarille, että voin olla täällä kaikista nuorin siloposki, mutta jos joku koskee minuun, kosken takaisin.

Keittiömestari vastasi nauraen: "All right, pretty boy".

Orrerysta Björck haki vielä hienompaan ravintolaan, Pied à Terreen. Sielläkin keittiömestari saattoi hymyillä, mutta yhtäkkiä heittää työntekijöitä lautasella. Ravintolalla oli kuitenkin jo kaksi tähteä. Björck teki kymmenen työpäivää peräkkäin, jonka jälkeen oli yksi vapaapäivä. Työvuoro saattoi kestää 17 tuntia. Palkka oli niin huono, että elämiseen piti käyttää säästöjä.

Björck ei silti muistele aikaa pahalla, vaan ennemminkin huvittuneena.

- Työkulttuuri on sielläkin noista ajoista muuttunut. Mutta se oli silloin ainoa vaihtoehto, jos halusi oppia ja menestyä. Kiitän Lahti- ja kamppailulajitaustaa, että selvisin.

Menestystarina Farang

Kun ravintola Farang avattiin vuonna 2009, siitä tuli heti suurmenestys. Aika oli oikea vähän fiinimmän thaimaalaisravintolan avaamiselle. Suomalaiset olivat päässeet aurinkolomillaan thairuuan makuun ja Suomesta alkoi saada myös thairuokaan tarvittavia raaka-aineita.

- Keittiössä ei käytetty mitään oikopolkuja, vaan kaikki tehtiin itse. Ihmisiä tuli Ruotsista ja Lontoosta asti syömään, ja he kyselivät, montako thaimaalaista teillä on töissä, ette kai te itse ole täällä kokkeja. Vastasin, että valitettavasti olemme.

Björck oli hakenut Thaimaa-oppinsa reissuillaan ja töissä hienossa sydneyläisessä thairavintolassa Longrainissa.

Minka ja Tomi Björck olivat muuttaneet Australiaan vuonna 2005. Matkustamisesta pitävä pari halusi kokeilla ulkomailla asumista. Lisäksi Tomi tahtoi oppia surffaamaan ja Minka opiskella lisää rahoitusta ja riskienhallintaa. He pohtivat Kaliforniaa ja Australiaa, ja koska jälkimmäinen tuntui eksoottisemmalta, he valitsivat sen.

- Se on ensimmäinen ja ainoa paikka, joka tuntui heti kodilta.

Björck pääsi kokemuksensa ansiosta heti hyviin ravintoloihin töihin. Suomeen piti palata vain avaamaan Farang, mutta sitä seurasi kolme muuta ravintolaa Helsinkiin. Gaijin, Boulevard Social ja Bronda, ja myös Farangin avaaminen Tukholmaan.

Siitä kaikesta seurasi myös stressiä. Farangia varten yrittäjät Björck ja Matti Wikberg kiinnittivät vanhempiensa asunnot velkojen vakuudeksi, ja suuria lainoja on jouduttu ottamaan myöhemminkin.

- Vaikka ravintolat tuottavat ihan hyvin, meillä ei koskaan ole ollut mitään rahoittajia, vaan ravintolat on rahoitettu lainarahoilla. Ravintolabisnes ei ole mikään turvallisin ja helpoin keino rikastua. Itselleni olen tehnyt enemmän rahaa asunto- ja kiinteistökaupoilla kuin ravintoloilla.

Vaikka Björck on yrittäjä, hän sanoo, että numerot eivät ole häntä kiinnostaneet.

- Tiedän tietysti, miten yritys pyörii, mutta luovuuden ja numeroiden yhdistäminen on vaikeaa. Minka hoitaa meillä talousasiat niin firmassa kuin kotonakin.

Tomi Björck on aina ollut ravintoloidensa näkyvin kasvo, mutta B yrityksen nimessä on tarkoittanut vähintään yhtä paljon Minka Björckiä.

- Minka on ollut sekä nykyisen että entisen ravintolayrityksen kulmakivi. Olemme aina yhdessä ideoineet ja toteuttaneet kaiken ravintolan konseptista ruokaan.

Joka aamu surffaamaan

Björckien piti jo palata Australiaan, kun tuli tieto Brondan liiketilan vapautumisesta. Lähtöä lykättiin. Samaan aikaan syntyi Björckien nuorin poika.

- Elämä oli 24 tuntia vuorokaudessa stressiä, ravintolan avaamista ja velkakirjoja. Se alkoi näkyä omassa persoonassakin. Olin äkkipikainen ja mietin, onko kaikkea nyt liikaa.

Australiaan muutto vuoden 2015 lopussa rauhoitti työkuvioita. Tomi Björck jättäytyi vähemmistöosakkaaksi BW Restaurants Oy:ssä. Hiljattain hän jätti yhtiön kokonaan.

Ensin myös sovittiin, että uuteen kotimaahan ei ryhdytä avaamaan ravintoloita, koska niissä oli ihan tarpeeksi kova työ Suomessa. Mieli kuitenkin muuttui , ja niin Sydneyn Bondi Beachille avattiin Blanca.

Nyt Björckeillä on Suomessa uusi yhtiö, jossa on mukana heidän lisäksi kolme muuta. He omistavat Lily Leen Erottajankadulla, hotelli St. Georgen ravintolan Boon Namin ja hotelli Kämpin Sanchomen. Australiassa Björck on tällä hetkellä osakkaana japanilaisravintola Besutossa. Blanca suljettiin koronan takia.

Omakase. Se on nimeltään japanilainen ruokaelämys, jossa asiakkaat istuvat kokkien vieressä tiskillä ja seuraavat, kuinka huippulaatuinen ruoka syntyy. Sen pääsee kokemaan Björckin uudessa Sanchomessa. Jos lompakko ei taivu ravintolaan, Björckin keittotaidon voi testata myös ostamalla valmisruokaa.

Parina viime vuonna Tomi Björck on voinut viettää perheensä kanssa enemmän aikaa, kun korona sulki ravintolat ja kiireisen julkkiskokin maailmanmatkat taukosivat. Kokki on elänyt lapsiperhearkea, joka on ollut hänen mukaansa elämän parasta aikaa.

- Olen rauhoittunut ja oppinut hengittämään. Se on tehnyt hyvää.

Yhtiökumppaneiden ansiosta hän itse voi keskittyä luovaan työhön eikä joka päivä tarvitse itse paahtaa keittiössä kellon ympäri.

Kotona Sydneyssä hän herää joka aamu varttia vaille kuusi ja lähtee vanhemman poikansa kanssa surffaamaan.

- Olen kotona kokki, manageri, autokuski ja isä - näitä tällä hetkellä enemmän kuin menestynyt yrittäjä.

Elämänmuutos tähtää siihen, että Björck näkisi myös viisikymmenvuotispäivänsä, ja siihen kuuluu myös ruokavalion tarkistaminen ja pakonomaisen rääkkiurheilun vähentäminen. Perheelle on hiljattain hankittu kakkosasunto Queenslandin osavaltiosta, jossa sijaitsevat australialaisten lomakohteet vähän niin kuin suomalaisten paratiisit Lapissa.

Ei Björck silti varhaiseläkeläisen elämään tähtää. Helsinkiin voisi perustaa viinibaarin. Australiasta tosiaan puuttuu kunnollinen espanjalainen ravintola. Björck tuntee huippuammattilaisia ympäri maailman ja oli jo melkein avaamassa Pariisiin ravintolaa, kun korona iski. Miksei sitäkin projektia voisi lämmitellä. Ja olisi upeaa avata ravintola Björckin ihailemiin ruokametropoleihin Tokioon tai Singaporeen. Joka päivä hänelle soitellaan kiinnostavista ravintolaliiketiloista, joihin Björckillä kyllä olisi ideoita.

- Mutta jos nyt vähän aikaa keskitytään näiden nykyisten pyörittämiseen.
Juttu on julkaistu Gloriassa 06-07/2022.

# data[].attributes.attachment_link.title
Lautaset lensivät Lontoon ravintoloissa, joissa nuori Tomi Björck työskenteli: "Kiitän Lahti- ja kamppailulajitaustaa, että selvisin."

# data[].attributes.attachment_link.description
Mies on pukeutunut mustaan päästä varpaisiin, tukka on nutturalla ja käsivarret kauttaaltaan tatuoitu. Tarjoilija kattaa hänen eteensä hopeisen kahvikannun, kermakon ja sokerikon, kuplavesi on kansainvälistä brändiä. Ne kuuluvat itsestään selvästi kahviserviisiin hotelli Kämpin baarissa Helsingin keskustassa. Ravintola-alan yrittäjä Tomi Björck, 41, tunnetaan täällä, sillä hän on pian avaamassa ravintolan hotelli Kämpin yhteyteen.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Aiemmin suomalaisuus ei juuri Ruotsissa kiinnostanut. Kun Ukrainan sota alkoi, tuli Suomesta kilpi ja suomalaisesta sanansaattaja.

Lämmin kämmen laskeutui olkapäälleni. Ystävä halusi tietää, miten perheeni voi.

Oli helmikuinen perjantai-ilta tukholmalaisen ravintolan takahuoneessa. Venäjä oli juuri hyökännyt Ukrainaan, kaikki vaikutti olevan muutoksessa. Orastava lopun aikojen tunnelma sai ystäväpiirini jonkinlaisen dekadenssin valtaan. Juhlimme vielä kun voimme.

Kenties silmiin pistävin muutos oli omassa elämässäni kuitenkin ruotsalaisten ystävieni äkillinen kiinnostus synnyinmaatani kohtaan.

Kuluneen viikon aikana olin jutellut illallispöydässä suomettumisen käsitteestä. Kahvilassa kaveri kysyi, onko kaikilla suomalaisilla lähtökohtaisesti aina kriisilaatikko valmiina kaapin perällä odottamassa. Helmikuun aikana ruotsalaiset kaupat nimittäin tyhjenivät kampiradioista. Myös säilykehyllyt seisoivat tovin tavanomaista paljaampina.

Aiemmin kun kerroin ruotsalaiselle ystävälle olevani kotoisin Suomesta, oli reaktio useimmiten epäkiinnostuneen neutraali. Suunnilleen joka kolmas vastasi isänsä tai isoäitinsä olevan suomalainen. Suomea he eivät silti puhuneet kylpyhuoneiden pattereista tuttua "ei saa peittää" -varoitusta enempää. Lauttamatka Suomenlahden yli oli taittunut viimeisen kerran joskus lapsuudessa, jos ollenkaan.

Kun mukaan lasketaan toinen ja kolmas sukupolvi, ruotsinsuomalaisia on maassa reilusti yli 700 000. Silti suomalaiset maahanmuuttajat ovat ruotsalaisten silmissä yhä usein puukkoa kantavia alkoholisteja. Suomalainen vähemmistö on Ruotsissa yksi harvoista, joiden kustannuksella voi vielä melko surutta vitsailla.

Tukholman keskustassa perkelettä kuulee Södermalmin kaupunginosan Medborgarplatsenin aseman lähistöllä sekä aurinkoisina päivinä Hornstullin rantabulevardilla.

Itse en ole kolmen Tukholmassa viettämäni vuoden aikana kohdannut syrjintää. Toiset suomalaiset ovat kertoneet epäkunnioittavasta kohtelusta ja murteelle naureskelusta sekä kielitaidon tai taidottomuuden ihmettelystä.

Kuluneen kevään tapahtumat kuitenkin muuttivat suhtautumista. Epäkiinnostus vaihtui kiinnostuneisuudeksi. Äkkiä suomalaisten voinnilla olikin merkitystä. Kun sota alkoi, Suomesta ja suomalaisista tuli kilpi sodan ja kotimaa-Ruotsin välille.

Suomalaiset ja puhe Suomesta tuntuivat olevan kaikkialla.

Maaliskuun puolivälissä ulkoministeri Pekka Haavisto vieraili SVT:n yhteiskunnallisia asioita käsittelevässä 30 Minuter -haastatteluohjelmassa, mutta suostui vain noin 20 minuutin haastatteluun normaalin puolen tunnin sijaan (cool). Juontaja Anders Holmberg sanoi ohjelman alussa, että lyhykäisyydestään huolimatta haastattelu kannatti tehdä maailman tilanteen huomioon ottaen.

Niin ikään yhteiskunnallisia asioita kommentoiva satiirinen Stormens utveckling -podcast puhui helmi- ja maaliskuun aikana ainakin suomettumisesta, Suomen sodasta sekä siitä, miksi ruotsalaiset haluavat nyt muuttaa Ahvenanmaalle.

Sitten saapuivat pääministeri Sanna Marin ja nahkatakki. Suurin osa ruotsalaisista sanoi olevansa Nato-jäsenyyden kannalla, jos Suomikin on. Toukokuussa Suomesta kasvoi Expressenin otsikossa isoveli.

Tänään tiistaina Nato-maat allekirjoittivat Suomen ja Ruotsin liittymispöytäkirjat sotilasliiton päämajassa.

Helmikuisena perjantai-iltana tartuin ruotsalaisen ystäväni käteen. Kerroin, että vanhempani asuvat länsirannikolla ja voivat oikein hyvin. Kerroin, ettei ainakaan tuntemillani suomalaisilla ole komeroissaan kriisilaatikoita tai kampiradioita.

Talvisesta illasta on kulunut noin puoli vuotta. Sota jatkuu, ja niin jatkuu myös ystävyys.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kolumni | Ruotsissa kaikki puhuvat nyt suomalaisista: Onko teillä kaikilla kriisilaatikko odottamassa, ystävä kysyi

# data[].attributes.attachment_link.description
Aiemmin suomalaisuus ei juuri Ruotsissa kiinnostanut. Kun Ukrainan sota alkoi, tuli Suomesta kilpi ja suomalaisesta sanansaattaja. Lämmin kämmen laskeutui olkapäälleni. Ystävä halusi tietää, miten perheeni voi. Oli helmikuinen perjantai-ilta tukholmalaisen ravintolan takahuoneessa. Venäjä oli juuri hyökännyt Ukrainaan, kaikki vaikutti olevan muutoksessa. Orastava lopun aikojen tunnelma sai ystäväpiirini jonkinlaisen dekadenssin valtaan.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kyllä koto-Suomessa kelpaa, tuumaavat paluumuuttajat. Täällä kun on juustohöyliä ja broilerisuikaleita - ja niitä voi ostaa vaikka keskellä yötä.

Muu maa mustikka, oma maa mansikka.

Suomi on maailman onnellisimpia, turvallisimpia, puhtaimpia, tasa-arvoisempia ja vakaimpia valtioita, Tilastokeskuksen sivuilla listataan. Sen huomaa etenkin, jos on asunut ulkomailla ja palaa takaisin koto-Suomeen.

Sisäministeriön mukaan noin 300 000 Suomen kansalaista asuu ulkomailla. Eniten suomalaisia muuttaa Ruotsiin, Iso-Britanniaan, Saksaan, Yhdysvaltoihin ja Espanjaan.

Myös Me Naisten toimituksessa on monta ulkomailla asustellutta. He listasivat asioita, jotka ovat herättäneet ihmetystä ulkomailla asuessa - ja rakkautta kotimaata kohtaan Suomeen palatessa.

1. Ilma on puhdasta . Aasiassa asuva on tottunut niistämään mustaa pölyä päivät pitkät, Suomessa ilma on raikasta. Ylipäätään siisteystaso on korkeampi kuin monessa muussa maassa.

2. Aina on mahdollista löytää hiljainen paikka . Kotimaan melutaso ylipäätään on matalampi kuin monessa muussa maassa, mutta hiljaisuutta ja rauhaa myös tunnutaan arvostavan eri tavalla. Kaupunkien keskustoissakin on aina mahdollisuus löytää hiljainen puistikko tai soppi, toisin kuin ulkomailla.

3. Luonto on aina lähellä. Suomessa on vehreämpää kuin monessa muussa maassa. Toisaalta: jos on asunut Italian maaseudulla tai Australian vehreissä lähiöissä, Helsingin keskusta tuntuu betoniviidakolta.

4. Suomessa ei juurikaan ole alueita, joissa ei voisi liikkua yksin tai joita pitäisi vältellä. Täällä on varsin turvallista .

5. Julkinen liikenne toimii paljon paremmin kuin monessa muussa maassa. Yleensä julkiset ovat täällä ainakin lähes aikataulussa. Monessa maassa ne kulkevat, jos kulkevat, ja täysin aikatauluista poiketen.

6. Viranomaisten kanssa asioiminen on helppoa . Viranomaisten tai vaikkapa talonmiehen kanssa asioidessa tulee usein tunne, että toinen aidosti haluaa ratkaista asian. Ulkomailla vastassa saattaa olla olankohautus, eikä mitään tapahdu ainakaan nopeasti. Suomessa myös korruptio on vähäistä.

7. Talot ovat vankempaa tekoa. Eristykseen on kiinnitetty huomiota, eikä suomalaisiin taloihin pääse samalla tavalla kylmä ja kuuma sisälle kuin vaikkapa Englannissa. Myös äänieristys on meillä pääosin kunnossa muihin maihin verrattuna.

8. Kortti käy kaikkialla. Jokaisen perähikiänkin huoltoasemilla voi maksaa kortilla! Sen sijaan vaikkapa Keski-Euroopassa käteisen mukana kantaminen on välttämätöntä, jos haluaa syödä ravintoloissa tai tehdä ostoksia edes ruokakaupassa.

9. Ravintolassa asioidessa laskun jakaminen ruokailijoiden kesken ei ole mitkään ongelma . Monessa muussa maassa yhden täytyy maksaa koko lasku ja sitten ihmetellään seurueen kesken, paljonko kukakin on maksajalle velkaa. Suomessa henkilökunta laskee vaivattomasti, kuka seurueesta joi yhteisestä viinipullosta, kenelle tarjottiin alkupaloja ja ketkä kaksi jakoivat jälkiruoan. Loppusumma menee yleensä aina oikein.

10. Senttipeli puuttuu. Kuinka ihanaa onkaan, että jos Suomessa käyttääkin käteistä, niin lompakkoon ei kerry viittä senttiä pienempiä kolikoita! Jokaisen laukun ja taskun pohjalla pyörivät yhden ja kahden sentin kolikot ovat raivostuttavia.

11. Kauppaan pääsee aina. Esimerkiksi voimakkaan katolisissa maissa edes ruokakauppaan ei välttämättä pääse sunnuntaina, vaatekaupoista puhumattakaan. Suomessa ruokaostokset saa tehtyä viikon jokaisena päivänä ja monessa marketissa jopa kellon ympäri.

12. Kaupassa myydään broilerisuikaleita. Edes ruotsalaiset ruokakaupat eivät myy tätä ilmeisesti suomalaista keksintöä, joka tekee ruoanlaitosta ah, niin helppoa.

13. Juomavettä ei tarvitse kantaa kaupasta. Hanavesi maistuu oikeasti raikkaalta ja hyvältä!

14. Suihkussa vedenpaine riittää siihen, että shampoon saa pestyä pois päänahasta. Monessa maassa tuntuu, että hiuksia ei saa puhtaiksi, kun on tottunut liian hyvään.

15. Keittiöstä löytyy juustohöylä. Mikä juttu on, että esimerkiksi Australiassa juustot myydään samanlaisina köntteinä kuin Suomessakin, mutta australialaisilta puuttuvat juustohöylät? Veitsellä leikkaaminen on turhan hankalaa.

16. ...ja tiskiharja! Etenkin opiskelija-asuntoloissa ulkomailla asuneet suomalaiset muistelevat inholla tiskialtaassa lojunutta epähygieenistä pesusientä, jota kymmenet ja kymmenet ihmiset käyttivät päivittäin tiskiensä pesemiseen.

17. Kahvia on aina tarjolla . Sitä valmistetaan kotona useaan otteeseen, sitä tietää saavansa ystävän luona vieraillessa ja sitä saa himon iskiessä joka kulmalta kaupungilla liikkuessa. Ai mitä? No kahvia tietysti! Eikä mitään pikakahvia, vaan kunnon suodatinsumpit.

18. Small talk puuttuu . Suomessa on helppo olla puhumatta kenenkään kanssa, jos vain päättää niin. Small talkia harrastavissa maissa tulee puhuttua kauheasti, vaikka ei tuntisi sieltä juuri ketään.

Oletko sinä asunut ulkomailla? Kerro kommenteissa, mitkä asiat Suomessa kiinnittävät ulkomaankokemuksen jälkeen huomiota - hyvässä tai pahassa!

Lue lisää: Missä maailman kaupungeista sinun kuuluisi asua? 11 kysymyksen testi kertoo totuuden siitä, mikä kaupunki on henkinen kotisi

# data[].attributes.attachment_link.title
Ulkomailla asuneet suomalaiset avautuvat: 18 asiaa, jotka ovat kotimaassa älyttömän hyvin

# data[].attributes.attachment_link.description
Kyllä koto-Suomessa kelpaa, tuumaavat paluumuuttajat. Täällä kun on juustohöyliä ja broilerisuikaleita - ja niitä voi ostaa vaikka keskellä yötä. Muu maa mustikka, oma maa mansikka. Suomi on maailman onnellisimpia, turvallisimpia, puhtaimpia, tasa-arvoisempia ja vakaimpia valtioita, Tilastokeskuksen sivuilla listataan. Sen huomaa etenkin, jos on asunut ulkomailla ja palaa takaisin koto-Suomeen.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mari Eskola työskentelee Medfilesin lainsäädäntötiimissä. Aiemmin hän työskenteli Ecobio Oy:n kemikaalitiimissä johtavana konsulttina. Kuva: Laura Manninen, Valolinkki Oy

Pitkään ulkomailla työskennelleen työkokemusta ja EU-osaamista ei aina arvosteta Suomessa, harmittelee elintarviketieteiden tohtori Mari Eskola. Hän on työskennellyt elintarvike- ja rehuturvallisuusalalla yli 20 vuotta, joista reilut 15 ulkomailla: Hollannissa, Irlannissa, Belgiassa, Italiassa ja Itävallassa.

– Noin kymmenen vuotta olen tehnyt tutkimuslaboratorioissa kemistin ja tutkijan töitä ja reilut kymmenen vuotta ollut asiantuntijatehtävissä lähinnä elintarvikkeiden ja rehujen kemiallisten yhdisteiden tieteellisen riskinarvioinnin parissa. Kaikkia tehtäviä on tavalla tai toisella yhdistänyt lainsäädännön kanssa työskentely, Eskola kertoo.

Hän on tehnyt töitä yhteensä yli 13 vuotta Euroopan komission tutkimuskeskuksessa (Joint Research Centre) sekä Euroopan Elintarviketurvallisuusvirastossa (EFSA) ja Kemikaalivirastossa (ECHA).

Tutkijapainotteiselle uralle ohjasi opiskelu Helsingin yliopiston maatalous-metsätieteellisessä tiedekunnassa pääaineena elintarvikekemia. Vuonna 2002 Eskola väitteli suomalaisen viljan homemyrkyistä ja niiden analytiikasta.

Tutkija- ja viranomaisuran määräaikaistehtävien jälkeen Eskola on muuttanut Suomeen ja työskennellyt Visko Teepak Oy:ssä ja nykyisin Ecobio Oy:n kemikaalitiimissä johtavana konsulttina.

– Merkittävimmän osan tähänastisesta urastani olen tehnyt EFSAn palveluksessa: kymmenen vuotta. Siitä yli neljä vuotta olin varayksikönjohtajana ja virkaatekevänä yksikönjohtajana Kontaminantti-yksikössä. Vastasin EU:n vierasaineiden riskinarviointiohjelmasta, koordinoin EFSAn tieteellisen paneelin toimintaa ja johdin yksikköä.

Ulkomailla arvostetaan suomalaista koulutusta

Ulkomailla arvostetaan suomalaisen koulutuksen korkeaa tasoa, mutta ei ymmärretä sen pituutta. Suomessa valmistutaan myöhemmin, ja vastaväitellyttä 30-vuotiasta tohtoria pidetään maailmalla vanhana.

Mari Eskola on hyödyntänyt elintarvikekemistin koulutusta tutkijan ja kemistin töissä laboratorioissa Euroopan maiden tutkimuslaitoksissa ja Euroopan komission tutkimuskeskuksessa. Elintarviketuntemusta ja -kemiaa on tarvittu myös elintarvikkeiden ja rehujen riskinarvioinneissa.

Lapsuudenkoti hämäläisellä maitotilalla on auttanut ymmärtämään, miksi esimerkiksi rehujen kemiallisten vierasaineiden saantiarvioinnit ovat tärkeitä.

– Elintarvikekemian tiedot ja taidot auttavat ymmärtämään muun muassa kasvinsuojeluaineiden fysikaalis-kemiallisia ominaisuuksia ja elintarvikkeiden kontaktimateriaalien migraatiotestien tuloksia. Käytin hyväksi kaikkea elintarvikkeista oppimaani, kun kirjoitin artikkelin Critical Reviews in Food Science and Nutrition -tiedelehteen siitä, onko ruoka eurooppalaisten lautasella turvallista.

Kontaktimateriaalien lainsäädäntö uudistumassa

Nykyisessä työssä Eskola auttaa yrityksiä esimerkiksi kemikaali- ja biosidilainsäädännön velvoitteiden toteuttamisessa.

– Tällä hetkellä iso asia on EU:n elintarvikkeiden kontaktimateriaalilainsäädännön uudistaminen. EU:ssa elintarvikkeiden kanssa kosketuksiin joutuvista muovisista materiaaleista ja tarvikkeista on laaja lainsäädäntö, mutta monia muita elintarvikekontaktimateriaaleja säädellään edelleen kansallisesti, Eskola huomauttaa.

Uusin käänne on Saksan aikomus rajoittaa kansallisesti mineraaliöljyn aromaattisten hiilivetyjen määrää elintarvikkeille tarkoitetussa kierrätetyssä paperissa ja pahvissa. Tämä vaikuttaa laajasti koko elintarvikekontaktimateriaalikenttään.

– Toinen iso asia on EFSAn ja ECHAn yhteistyö niin sanotussa one-substance-one assessment -riskinarvioinnissa. Elintarvikekontaktimateriaalit ovat ensimmäisen yhteisarvioinnin aiheena. Tähän saakka molemmat ovat arvioineet samoja yhdisteitä erikseen.

Muilla mailla annettavaa myös Suomelle

Mari Eskolalle tärkeitä asioita ovat perhe ja ystävät, joita on paljon erityisesti Euroopassa. Hän arvostaa monia asioita Suomessa, mutta näkee paljon hyvää myös muissa maissa. Italian Parmasta hän toisi Suomeen oman ruokakulttuurin ja lähiruuan arvostuksen.

– Kun Parmassa on esimerkiksi mansikkasesonki, silloin syödään mansikkaa, eikä kaupassa välttämättä edes ole kaikkia muita marjoja tai hedelmiä. Irlannista toisin Suomeen valtavan yhteen hiileen puhaltamisen meiningin maatalousyrittäjien, elintarviketeollisuuden ja viranomaisten välillä, Eskola kertoo.

Nyt hän opettelee elämään uudelleen Suomessa. Kotoilu on tärkeää, samoin suvun maatilalla puuhastelu.

– BBC Worldista seuraan maailman menon ja välillä testailen, josko osaan vielä soittaa pianoa tai tehdä taijiliikkeitä.

Suosittelemme artikkelia

# data[].attributes.attachment_link.title
Paluumuuttajan on hankalaa saada oman alan töitä - Kehittyvä Elintarvike

# data[].attributes.attachment_link.description
Pitkään ulkomailla työskennelleen työkokemusta ja EU-osaamista ei aina arvosteta Suomessa, harmittelee elintarviketieteiden tohtori Mari Eskola. Hän on työskennellyt elintarvike- ja rehuturvallisuusalalla yli 20 vuotta, joista reilut 15 ulkomailla: Hollannissa, Irlannissa, Belgiassa, Italiassa ja Itävallassa. - Noin kymmenen vuotta olen tehnyt tutkimuslaboratorioissa kemistin ja tutkijan töitä ja reilut kymmenen vuotta ollut asiantuntijatehtävissä lähinnä elintarvikkeiden ja rehujen kemiallisten yhdisteiden tieteellisen riskinarvioinnin parissa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Spela för Finland eller Sverige - eller kanske Marocko? För fotbollslöftet Robin Tihi kan frågan bli aktuell inom några år.

Robin Tihi är född och uppvuxen i Sverige, har en finländsk mamma och en marockansk pappa. Han är en lovande 20-årig fotbollsspelare, som är uppfostrad av Stockholmklubben AIK och spelar för tillfället i Allsvenskan-nykomligen IFK Värnamo.

I ungdomslandslagen spelade Tihi för Sveriges under 16-åringar, men de senaste åren har han spelat i Finlands juniorlandslag. Tillsammans med Ville Koski är han ordinarie i öppningselvan i U21-laget.

Efter junioråren kan varje spelare enbart representera ett landslag under resten av karriären, och Tihi har ett kvistigt val att vänta.

- Det är en bra fråga. Vi får se, något annat kan jag inte säga nu, säger han vid en intervju för sajten Suomifutis.com.

- På sistone har Sveriges och Marockos lag inte hört av sig. De vet och respekterar att jag för tillfället är med i Finlands lag.

Jenkinson och Eremenko valde annat land

Under de senaste cirka tio åren har några spelare med dubbelt medborgarskap varit aktuella för spel i Finlands herrlandslag.

Efter junioråren i finländsk tröja valde Carl Jenkinson dock England och Sergei Eremenko Ryssland.

Jenkinson var för tiden ordinarie i Premier League -klubben Arsenal och kom att spela en lanskamp för England.

Jaro-produkten Eremenko har återvänt till Finland efter åren utomlands, men debuten i det ryska landslaget har utblivit.

För tillfället har Jasin Assehnou tagit tidsfrist från Finlands landslag, då han överväger att spela för Marocko.

Stark säsongstart i klubblaget

Tihi debuterade i Allsvenskan år 2020, då han fick medverka i några matcher för moderklubben AIK. I år är han utlånad till Värnamo, där han fått gott om speltid.

Han har öppnat i samtliga matcher och blivit utbytt en gång. Två gånger har han rentav blivit utsedd till omgångens lag i Allsvenskan.

- Säsongen har varit ganska bra. Jag har fått mycket speltid och varit med från start.

- Varje fotbollsspelare vill spela i en större liga, en top5-liga. Det är klart att också jag vill ut i Europa. Tidtabellen har jag inte funderat på. Jag har ingen brådska, det kan ske när som hellst, säger Robin Tihi.
Robin Tihi och Finlands U21-landslag i fotboll möter Österrike i EM-kvalet på fredag kl. 19. Matchen kan ses på Yle Arenan.

# data[].attributes.attachment_link.title
Robin Tihi kan få välja mellan tre olika landslag - juniorlandslagets back siktar på spel i toppliga

# data[].attributes.attachment_link.description
Spela för Finland eller Sverige - eller kanske Marocko? För fotbollslöftet Robin Tihi kan frågan bli aktuell inom några år. Robin Tihi är född och uppvuxen i Sverige, har en finländsk mamma och en marockansk pappa. Han är en lovande 20-årig fotbollsspelare, som är uppfostrad av Stockholmklubben AIK och spelar för tillfället i Allsvenskan-nykomligen IFK Värnamo.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
En av Sveriges kändaste försvarsexperter, överstelöjtnant Joakim Paasikivi, gjorde sin värnplikt vid Nylands Brigad. Nu visar han med stolthet upp Siikajokikorset i svensk tv.

Uppmärksamma tittare kan under gårdagens samsändning mellan SVT och Svenska Yle om Nato ha märkt att den svenska försvarsexpertern Joakim Paasikivi bar Siikajokikorset på sin uniform.

Siikajokikorset, eller "mullipropeller" som det kallas till vardags, är Nylands brigads truppförbandskors. Nylands brigads beväringar har rätt att efter en viss tjänstgöringstid bära Siikajokikorset.

- Siikajokikorset symboliserar för mig inte bara min tjänstgöring vid Nylands brigad, som jag är stolt över, utan också mina band till Finland. Därför är korset det finaste jag har på min svenska uniform, säger överstelöjtnant Joakim Paasikivi till Svenska Yle.

Joakim Paasikivi, som i dag är lärare i militär strategi vid Försvarshögskolan i Stockholm, är barnbarnsbarn till president JK Paasikivi och har dubbelt medborgarskap. Han gjorde sin värnplikt vid Nylands brigad i Dragsvik, kontingent 2/79.

- Jag har aldrig varit så förvirrad som under de två första veckorna när jag inte förstod kommandona asento, lepo eller käännös oikeaan päin. Men när jag väl förstod att det här var ord och inte bara ljud så gick det lättare, säger Joakim Paasikivi i en tidigare intervju.

Joakim Paasikivi har under våren blivit en av Sveriges kändaste försvarsexperter och uppträder ofta i tv, med Siikajokikorset på uniformen.

# data[].attributes.attachment_link.title
Svensk försvarsexpert bar "mullipropeller" i SVT:s och Svenska Yles samsändning: "Det finaste jag har på min svenska uniform"

# data[].attributes.attachment_link.description
En av Sveriges kändaste försvarsexperter, överstelöjtnant Joakim Paasikivi, gjorde sin värnplikt vid Nylands Brigad. Nu visar han med stolthet upp Siikajokikorset i svensk tv. Uppmärksamma tittare kan under gårdagens samsändning mellan SVT och Svenska Yle om Nato ha märkt att den svenska försvarsexpertern Joakim Paasikivi bar Siikajokikorset på sin uniform.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pietarsaari on saanut pitkään haussa olleen kaupunkikehitysjohtajan. Mika Hakosalo aloitti tehtävässä 3. toukokuuta, joten haastatteluhetkellä kokemusta kaupungista ja talosta on vasta vajaan viikon verran. Eli kuka hän on ja mistä hän tulee?

- En oikein tiedä mistä tulen. Olen ruotsinsuomalainen, tällainen sekoitus suomalaista ja ruotsalaista kulttuuria ja kieltä, Hakosalo naurahtaa.

Hän syntyi ja kasvoi aikuiseksi Ruotsissa. Vanhemmat ovat suomalaisia ja Hakosalon äidinkieli on suomi. Lukion jälkeen hän muutti Suomeen ja kävi armeijan, luki Helsingin yliopistossa maa- ja metsätaloustieteitä sekä Hankenilla strategiajohtamista.

- Suuren osan ajasta olen ollut pääkaupunkiseudulla eri tehtävissä. Muutin 2013 Tukholmaan ja olin siellä kaupungilla 8 vuotta töissä. Tulin Vaasaan töihin tammikuussa 2021.

"Pyöräilijät ja jalankulkijat ostavat kerralla vähemmän, mutta käyvät useammin. Kuukausi- tai vuosiostos on suurempi kuin autoasiakkaalla."

Mika Hakosalo

Kaupunkikehitysjohtaja

Pietarsaaren tilaisuus tuli sitten Mika Hakosalolle pyytämättä ja yllätyksenä. Hänellä ei ollut aktiivisia aikomuksia työpaikan vaihtamiseen.

- Olin Pietarsaaressa keskustelemassa Vaasan ja Pietarsaaren yhteistyöstä energia- ja ilmastoasioissa. Pöydällä sattui olemaan lehti, jossa oli uutinen kaupunkikehitysjohtajan hakuajan jatkamisesta. Kysyin tehtävästä, ja lisätietoja saatuani totesin, että tämähän voisi sopia minulle oikein hyvin.

Hakosalo oli käymässä Pietarsaaressa elämänsä ensimmäistä kertaa. Toki pitkä asuminen omakotitalossa Tammisaaressa antoi vinkkejä siitä, millaista elämä olisi kaksikielisessä rannikkokaupungissa. Tykästyminenkin tuli tarkemmalla tutustumisella.

- Täällä on hirveän paljon tuttuja elementtejä, ja se helpotti päätöstä. Pietarsaarella on elinvoimainen kaupunkikeskusta, mikä on sinänsä harvinaista. Monestakin suunnasta olen kuullut, että täällä on yrityslähtöinen vire meneillään. Kaksikielisyys, kaupungin koko, vientiteollisuus, kehityspotentiaali ja haasteet vaikuttivat ratkaisuuni, Hakosalo kertaa.

Kaupunkikehitysjohtajan rooli on Hakosalon mukaan kaksijakoinen. Yhtäältä siihen kuuluu perinteinen teknisen viraston johtaminen ja päätösten valmistelu.

Uudempi siivu liittyy, kuten nimikekin sanoo, kaupunkikehitykseen.

- Siihen ei oikein kukaan ole pystynyt täysillä keskittymään. Se on paljon laajempi kokonaisuus, jossa elinkeinoelämä on vahvasti mukana alusta alkaen. Vuoropuhelua käydään puolin ja toisin, hän kuvailee.

On selvitettävä yritysten kehitys- ja kasvuhalukkuus, tonttitarpeet, maankäyttö - myös asuntotilanne eli löytyykö töihin tulijoille katto pään päälle ja millä keinoin.

Lopputuloksena tulisi muotoutua kehittyvä ja dynaaminen kaupunki, jonka historia ja juuret kuitenkin säilyvät.

Tuore kaupunkikehitysjohtaja ylistää Pietarsaaren kaupunkisuunnittelijoiden hyvää jatkumoa. Keskustaa ei ole tapettu kaaavoittamalla ideaparkkeja kauas laitumille.

- Sellaiset voivat olla lyhyellä aikavälillä hieno juttu ja tehdä kaupungista houkuttelevamman, mutta muutosta voi olla vaikeaa peruuttaa. Elinvoimainen kävelykeskusta on hyvin tärkeä osa kaupunkia.

Hyvin piankin keskusteluun nousevat jälleen Pietarsaaren liikennejärjestelyt. Kevyen liikenteen, kävelyn ja pyöräilyn, roolia ollaan korostamassa keskustassa ja sen tuntumassa. Tämä tapahtuu ainakin jossain määrin autoilun kustannuksella, ja pysäköintiruudut vähenevät keskikaupungilla.

Mika Hakosalo tunnistaa asetelman jo Vaasasta. Onko autolla päästävä suoraan kaupan ovelle, vai karkottaako kaukaisempi parkkiruutu asiakkaat? Hän viittaa tutkimustuloksiin.

- Autoasiakkaat tekevät isompia kertaostoksia, mutta käyvät liikkeessä harvemmin. Pyöräilijät ja jalankulkijat ostavat kerralla vähemmän, mutta käyvät useammin. Kuukausi- tai vuosiostos on suurempi kuin autoasiakkaalla.

Hänellä on pakissaan työkalu optimijakauman selvittämiseen pitkänsitkeän juupas-eipäs-väittelyn sijaan.

- Ei hypätä yhdestä kaupunkikuvasta toiseen, vaan tehdään kokeiluja. Poistetaan pysäköintipaikkoja kokeiluluonteisesti ja katsotaan miten se vaikuttaa. Mitataan, arvioidaan, saadaan tuloksia ja eri näkökulmia siihen, miten kokeilu vaikuttaa liikenneturvallisuuteen, yritysten liikevaihtoon ja kaupunkilaisten kokemukseen.

- Näin saadaan enemmän faktoja, joihin voidaan sitten perustaa poliittiset päätökset. Muuten jäädään hyvin pitkiin tunnepohjaisiin keskusteluihin, eikä päästä ikinä arvioimaan, olisiko kannattanut kokeilla.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kaupunkikehitysjohtaja kokeilee kunnes tietää varmasti - ruotsinsuomalainen Mika Hakosalo löysi uutisen Pietarsaaresta ja päätti hakea työpaikkaa

# data[].attributes.attachment_link.description
Pietarsaari on saanut pitkään haussa olleen kaupunkikehitysjohtajan. Mika Hakosalo aloitti tehtävässä 3. toukokuuta, joten haastatteluhetkellä kokemusta kaupungista ja talosta on vasta vajaan viikon verran. Eli kuka hän on ja mistä hän tulee? - En oikein tiedä mistä tulen. Olen ruotsinsuomalainen, tällainen sekoitus suomalaista ja ruotsalaista kulttuuria ja kieltä, Hakosalo naurahtaa.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Taloustaito - Veronmaksajain Keskusliitto ry

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mieheni on asunut pysyvästi Virossa jo kymmenen vuotta, ja hän on Suomen kansalainen. Mieheni saa Suomesta valtion eläkettä, joten hän maksaa eläkkeestään veron Suomeen. Pitääkö hänen maksaa Yle-veroa?
Verojuristi Harri Rajala vastaa:
Ei pidä. Miehesi on rajoitetusti verovelvollinen eli ulkomailla asuva. Kun henkilö on ollut koko vuoden rajoitetusti verovelvollinen, hän ei maksa Yle-veroa. Rajoitetusti verovelvollinen ei ole velvollinen maksamaan Suomeen Yle-veroa, vaikka valtion eläke verotetaankin verosopimuksen mukaan Suomessa.

Kun Suomen kansalainen muuttaa pysyvästi ulkomaille ja muutosta on kulunut muuttovuoden jälkeen kolme vuotta, henkilöstä tulee yleensä Suomessa rajoitetusti verovelvollinen.

Jos olennaiset siteet Suomeen katkeavat jo aiemmin, on mahdollista hakeutua rajoitetusti verovelvolliseksi ennen kuin kolme vuotta on kulunut.

# data[].attributes.attachment_link.title
Mieheni asuu Virossa - maksaako ulkomailla asuva Yle-veroa?

# data[].attributes.attachment_link.description
Mieheni on asunut pysyvästi Virossa jo kymmenen vuotta, ja hän on Suomen kansalainen. Mieheni saa Suomesta valtion eläkettä, joten hän maksaa eläkkeestään veron Suomeen. Pitääkö hänen maksaa Yle-veroa? Verojuristi Harri Rajala vastaa: Ei pidä. Miehesi on rajoitetusti verovelvollinen eli ulkomailla asuva. Kun henkilö on ollut koko vuoden rajoitetusti verovelvollinen, hän ei maksa Yle-veroa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ensinäkemältä Ranskan maternelle-koulu ja Suomen esiopetus ovat eri maailmoista, vaikka ovatkin löyhästi verrattavissa toisiinsa.

Pariisilaisessa maternellessa 3-4-vuotiaiden opettajalla Sannilotta Leimellä on ryhmässään 29 lasta ja apunaan varhaiskasvatuksen lastenhoitaja.

Helsinkiläinen Amanda Pajuniemi opettaa kuusivuotiaita eskareita työparinaan niin ikään varhaiskasvatuksen lastenhoitaja. Ryhmässä on 12 lasta, joista osa tarvitsee erityistä tukea. Yhdellä on oma avustaja.

Leimellä ja Pajuniemellä on kuitenkin esiopetuksen tavoitteista hyvin samanlainen käsitys.

Kun Leimeltä kysyy, miten hän kiteyttäisi oman roolinsa, vastaus tulee kuin apteekin hyllyltä:

- Luoda positiivinen pohja oppimiselle.

Helsinkiläisessä Kankarepuiston päiväkodissa työskentelevä varhaiskasvatuksen opettaja Pajuniemi mieltää tehtävänsä hyvin samalla tavoin.

Hän puhuu kokonaisvaltaisesta kouluun valmistautumisesta - oppimiseen opitaan suhtautumaan iloisin ja uteliain mielin. Eskarissa myös kehitetään positiivista minäkuvaa ja itseluottamusta.

Yhtäläisyyksiä löytyy myös kysyttäessä, mikä työssä pännii.

- Paperitöiden määrä ja kova kiire, Pajuniemi sanoo.

Hän kertoo hetkistä, jolloin samana päivänä pitäisi ehtiä opettaa, suunnitella opetusta, puhua yhden lapsen vanhempien kanssa esiopetuksen oppimissuunnitelmasta ja suunnitella toisen lapsen vanhempien kanssa henkilökohtaisen opetuksen järjestämistä. Tähän päälle vielä moniammatilliset palaverit ja yhteydenpito puhe- ja toimintaterapeuttien kanssa.

- Välillä tulee väkisinkin riittämätön olo, Pajuniemi huokaa.

Hän on tyytyväinen, että yhteistyö työtovereiden kanssa pelaa, koska toimiva tiimi auttaa jaksamaan hankalissa työoloissa.

Pajuniemen mielestä varhaiskasvatuksen opettajan koulutuksessa voitaisiin puhua enemmän kirjaamistöiden määrästä ja niistä selviytymisestä.

Myös Sannilotta Leime sanoo hallinnollisten rutiinien syövän yhä enemmän työaikaa. Hänen opetusvelvollisuutensa on 24 tuntia viikossa. Erilaisten lomakkeiden täyttäminen, yhteydenpito vanhempiin ja useita päiviä kestävät koulutukset haukkaavat työajasta ison palan.

- Toisinaan tuntuu, ettei aika riitä opettamiseen ja opetuksen suunnitteluun. Lisäksi työni on joskus yksinäistä. Olisi tärkeää suunnitella ja jakaa ideoita nykyistä enemmän toisten opettajien kanssa.

Isossa ryhmässä on oltava selvät pelisäännöt työrauhan säilyttämiseksi. Leimen mielestä kuuluisa ranskalainen kuri alkaa kuitenkin väistyä oppilaita rohkaisevan yhteistyön tieltä.

- Uskon, että perinteisellä kuriin ja sokeaan tottelemiseen pohjautuvalla auktoriteetilla ei enää ole paikkaa koulumaailmassa.

Suomessa arvostetaan opettajia enemmän kuin Ranskassa, Leime arvelee. Hänen mukaansa Ranskassa vanhemmat puuttuvat aiempaa enemmän koulutyöhön ja koulun toimintaan, mutta eivät aina ymmärrä, kuinka vaativaa työ on.

Amanda Pajuniemen mukaan Suomessa esiopetuksen arvostus vaihtelee.

- Osa vanhemmista on ihania ja ymmärtäväisiä. He haluavat kuulla, mitä heidän lapsensa on tehnyt ja oppinut päivän aikana.

Opettajan tehtävä on luoda positiivinen pohja oppimiselle.

Kaikki perheet eivät hänen mukaansa kuitenkaan hahmota sitä, että esiopetus on velvoittavaa ja helpottaa koulun alkua.

Leimen mielestä on tärkeää, että luokassa on positiivinen ja turvallinen ilmapiiri. Opettaja on hänen mukaansa merkittävä henkilö, joka tukee lapsen kasvua uusiin rooleihin ja identiteetteihin.

- Opettajan opetustyyli vaikuttaa siihen, millaiseksi hänen asemansa luokassa muodostuu ja minkälainen ilmapiiri siellä vallitsee.

Pajuniemi puolestaan kuvaa omaa toimintatapaansa sanoilla rakkautta ja rajoja.

- Käytän paljon huumoria, jotta oppiminen on hauskaa ja mielekästä.

Samaan aikaan lasten pitää kuitenkin ymmärtää, että kavereille on annettava oppimisrauha.

- Koen ilon hetkiä, kun näen että lapsilla on opetustilanteissa hauskaa, tunnelma on rento ja uusia asioita opitaan ilon kautta.

# data[].attributes.attachment_link.title
Pariisissa ja Helsingissä työskentelevät pienten lasten opettajat pohtivat työnsä yhtäläisyyksiä ja eroja * Opettaja.fi

# data[].attributes.attachment_link.description
Ensinäkemältä Ranskan maternelle-koulu ja Suomen esiopetus ovat eri maailmoista, vaikka ovatkin löyhästi verrattavissa toisiinsa. Pariisilaisessa maternellessa 3-4-vuotiaiden opettajalla Sannilotta Leimellä on ryhmässään 29 lasta ja apunaan varhaiskasvatuksen lastenhoitaja. Helsinkiläinen Amanda Pajuniemi opettaa kuusivuotiaita eskareita työparinaan niin ikään varhaiskasvatuksen lastenhoitaja. Ryhmässä on 12 lasta, joista osa tarvitsee erityistä tukea. Yhdellä on oma avustaja.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
22.5. 19:15

New York

Kun Johanna Telander, 38, kävelee pitkin Broadwayta kohti Times Squarea, hänellä riittää tarinoita lähes jokaiseen kadunkulmaan liittyen. Tässä hän aikoinaan mainosti pirtelöä laulamalla, tuossa hän poseerasi jääkylmässä säässä pikkumekossa Teslan vieressä.

Johanna Telanderista saattaa tulla joku päivä Broadwayn uusi sankari. Kuva: Kirsi Jääskeläinen

Telander muutti Ohion Columbukseen 2004 opiskelemaan jazzmusiikkia ja sieltä New Yorkiin 2006 jatko-opiskelemaan teatteria. Hän elätti itsensä noin kymmenen vuoden ajan erilaisilla mallin ja näyttelijän töillä. Hänen eniten huomiota saanut roolinsa oli jaksovierailu 30 Rock -sarjassa. Ja on hän käväissyt myös Jimmy Fallonin show’ssa laulamassa suomalaista polkkaa miljoonayleisölle.

Lue lisää: Sinivalkoinen polkka yllätti Jimmy Fallonin talk show’ssa – nyt Johanna paljastaa, kuinka päätyi miljoonien seuraamaan suoraan lähetykseen

Telanderin suurin rakkaus on kuitenkin musiikki. Hänen intohimoprojektinsa on jo usean vuoden ajan ollut Kalevala: The Musical, joka herättää Broadway-musikaalin keinoin suomalaiset myyttiset tarinat eloon. Telander on käsikirjoittanut, säveltänyt ja sanoittanut musikaalin konseptin.

Suuri unelma on, että muutaman vuoden päästä Kalevala-musikaali esitettäisiin New Yorkissa. Kenties joku päivä Kalevala: The Musical loistaa Broadwayn valotauluissa.

– Kalevala on eeppinen teos, joten missään pikkuteatterissa sitä ei voisi esittää, Telander sanoo.

MAINOS (TEKSTI JATKUU ALLA) MAINOS PÄÄTTYY

Musikaalin tuottaminen alusta alkaen näyttämölle ei ole missään, eikä varsinkaan New Yorkissa, helppo tai nopea prosessi.

Siihen lukeutuu useita eri vaiheita, joihin pitää aina erikseen löytää uudet tuottajat ja rahoittajat, joista pääosa on yksityisiä henkilöitä. Broadway-musikaalin tuottaminen voi maksaa miljoonia dollareja, ja prosessi kestää usein seitsemästä kymmeneen vuotta.

Johanna Telander on käsikirjoittanut ja säveltänyt musikaalin. Kuva: Johanna Telander

Telander on työstänyt projektiaan viiden vuoden ajan kaikessa hiljaisuudessa, koska hän ei halunnut puhua siitä julkisuudessa ennen kuin projektissa on aidosti päästy pitkälle.

Telanderin luoma musikaali on nyt tuotannossa pidemmällä kuin yksikään suomalainen musikaali tätä ennen New Yorkissa. Tähän mennessä musikaalin parissa on työskennellyt yli 200 musiikkiteatterin ammattilaista. Tällä hetkellä Telanderilla on keskustelut käynnissä useamman eri Broadway League-tason tuottajan kanssa projektin tulevista kuvioista.

MAINOS (TEKSTI JATKUU ALLA) MAINOS PÄÄTTYY

Suuri etappi saavutetaan nyt toukokuun loppupuolella, kun Kalevala: The Musical -albumi julkistetaan ennakkoon teatterialan ammattilaisille, jonka jälkeen levy tulee julkiseen levitykseen kesällä.

Suomalaisia laulajia levyllä on mukana muun muassa Rainbow Maidenin eli Pohjolan Neidon roolin laulava Reeta Vestman sekä ensemblessa Eeppi Ursin ja Mikael Haavisto. Albumin on orkestroinut Marko Hilpo. Myös Broadway-tähtiä on mukana, kuten Tony-ehdokkaana ollut Ramin Karimloo.

– Tämä on ollut elämäni suurin saavutus tähän mennessä, Telander sanoo.

Kristi Roosmaa, Quentin Garzon ja Johanna Telander albumin nauhoituksissa. Kuva: Johanna Telander

”

Kun joku sanoo, että on kiinnostunut tuotteestasi, se ei tarkoita vielä mitään.

Elintärkeää musikaaliprojektin etenemiselle ovat olleet Telanderin verkostot, joita hän on ehtinyt luoda New Yorkissa viidentoista vuoden ajan. Esimerkiksi jotkut Broadway-tähdet ovat osallistuneet Kalevala-musikaalin tekoon talkootyönä.

– Minä olen ollut tukemassa muiden tuotteita, ja nyt kun minulla on tuote, saan vastavuoroisesti tukea heiltä. Tämä on syy, miksi täysin suomalaisen tuotteen pääseminen Broadwaylle voisi olla hyvin haasteellista, Telander pohtii.

MAINOS (TEKSTI JATKUU ALLA) MAINOS PÄÄTTYY

New Yorkissa kaikki lähtee suhteista. Lisäksi on ymmärrettävä amerikkalaista bisneskieltä.

– Täytyy ymmärtää, miten small talkia pyöritetään bisneskuvioissa. Kun joku sanoo, että on kiinnostunut tuotteestasi, se ei tarkoita vielä mitään. Aito kiinnostus tapahtuu silloin, kun tuottaja lähettää ilmaiset Broadway-liput ja sanoo, että tule katsomaan esitystä, Telander sanoo.

– Tämä on sellainen asia, mikä pitää oppia kantapään kautta. Ja se ei tule suomalaisilta luonnostaan.

Johanna Telander soittaa kannelta albumilla. Kuva: Johanna Telander

Telander innostui säveltämisestä, kun hän valmistui American Musical and Dramatic Academysta, jossa hän erikoistui musiikkiteatteriin.

Kalevala-musikaali sai alkunsa ulkosuomalaisen pohtiessa omia juuriaan. Kun Suomen itsenäisyydestä tuli 2017 kuluneeksi sata vuotta, kahden pienen lapsen äiti alkoi pohtia, mitä suomalaisuus hänelle merkitsee.

”

Olisi ihanaa tuoda meitä uniikkina kansana esille.

Telander oli opiskellut yliopistossa mytologiaa, ja häntä harmitti, miten vähän Kalevalasta maailmalla tiedetään. Telander alkoi uudelleen lukea Kalevalaa, sekä suomeksi että englanniksi.

MAINOS (TEKSTI JATKUU ALLA) MAINOS PÄÄTTYY

– Lähdin alun perin säveltämään kappaleita Kalevalan runoihin, koska mietin, mitä haluan kertoa lapsilleni Suomesta ja sen kulttuuriperimästä, Telander muistelee.

Pieni omakohtainen projekti kasvoi ajan mittaan massiiviseksi musikaaliksi.

– Mitä haluan tällä kaikella saavuttaa, on saada ihmiset kiinnostumaan Kalevalasta.

Telanderin mielestä suomalaista kulttuuria voisi tuoda enemmän esille ja tehdä sen viihdyttävästi.

– Haluaisin luoda sellaisen pienen liekin, joka synnyttäisi suuremman kiinnostuksen suomalaiseen kulttuuriin. Olisi ihanaa tuoda meitä uniikkina kansana esille ja samalla näyttää, että Kalevalan tarinat ovat universaaleja.

Julia Murney on yksi albumin laulajista. Kuva: Ford Fourqurean

Tuottaja Quentin Garzon ja Johanna Telander. Kuva: Johanna Telander

Virolainen Kristi Roosmaa studiossa. Kuva: Valev Laube

Kalevalan innoittamana on sävelletty muun muassa Kullervo-ooppera, ja muutenkin taiteilijat Akseli Gallen-Kallelasta alkaen ovat inspiroituneet kansalliseepoksestamme.

– Kalevala on meidän aarrekirstumme, josta voi ammentaa, Telander sanoo.

MAINOS (TEKSTI JATKUU ALLA) MAINOS PÄÄTTYY

Uudessa musikaalissa Kalevalaa on käsitelty taiteilijan vapaudella. Esimerkiksi hukuttautuvasta Ainosta tulee zombimerenneito. Telander kirjoitti luontoyhteyttä korostavan kehystarinan, jonka sisään upotetaan tarinoita Kalevalasta.

”

Väinämöinenhän on sellainen rockjumala, joka pystyy tekemään mitä tahansa!

– Teemme kansainvälisen sadun, joka on höystetty Kalevalan hahmoilla. Kokonaan suomalaista Kalevalaa en laittaisi Broadwaylle. Se voi olla vaikeasti avattava, Telander sanoo.

– Olen ottanut Kalevalasta minulle tärkeät elementit mukaan: mielenkiintoiset hahmot, suomenkielen kauneus, luonnonläheisyys.

Johanna Telander laulaa yhden haltijan roolin. Kuva: Johanna Telander

Vaikka musikaali on englanninkielinen, suomen kieltä kuuluu taustalla, muun muassa loitsuosuuksissa. Lisäksi hahmojen nimet säilyvät ennallaan.

– Meillä on Väinämöinen ja Lemminkäinen ja Joukahainen, vaikka ne ovatkin äärimmäisen vaikeita amerikkalaisille lausua, Telander sanoo ja naurahtaa.

Vaikka sävellyksissä kuuluu ennen kaikkea viihteellinen Broadway-musikaalien maailma, sävellyksiä on maustettu suomalaisella kansanmusiikilla.

Telander kirjoitti jokaiselle hahmolle vähän omanlaisensa musiikkityylin.

– Joukahainen on hyvin dramaattinen, Les Miserables-tyyppinen laulaja. Väinämöinenhän on sellainen rockjumala, joka pystyy tekemään mitä tahansa!

# data[].attributes.attachment_link.title
Suomalainen Johanna päätyi soittamaan polkkaa miljoonayleisölle amerikkalaiseen talk show’hon – seuraavaksi hän aikoo tehdä hitin Suomen kansalliseepoksesta

# data[].attributes.attachment_link.description
Säveltäjä Johanna Telander tietää nyt, mistä tunnistaa, että Broadway-tuottaja on aidosti kiinnostunut yhteistyöstä. Vuosikausien aikana luodut verkostot ovat ensisijaisen tärkeitä New Yorkissa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mistä olet kotoisin -kysymys nostaa Lotta-Sofia Saahkon, 29, niskakarvat pystyyn.

Hän tuli korona-aikana tutuksi Lotta ja pappa -duosta, joka lauloi ja jutusteli somevideoilla Valkeakosken pappalan keittiöstä.

Valkeakoskelle Lotta päätyi Britanniasta, kun maailmanlaajuinen pandemia pakotti teatterialan opinnot etäyhteyksiin.

Lotta on asunut kuitenkin paljon muuallakin. Hän oli kaksivuotias, kun perhe muutti Saksaan, teini-iässä matka jatkui Kiinaan.

Sopeutumista

Lotan elämä onkin ollut seikkailua eri kulttuureissa. Myös kipeät ulkopuolisuuden tunteet ovat tulleet tutuiksi. Niistä hän kertoo tuoreessa kirjassaan.

Jo ensimmäisenä päivänä saksalaisessa tarhassa sattui vahinko, kun pieni Lotta ei osannut kertoa saksaksi pissahädästä. Röyhelöinen merimiesmekkokin oli erilainen kuin muiden eläinkuvioiset pöksyt.

Lotta kuitenkin sopeutui. Hän oppi saksan ja sai ystäviä. Tarinat, koulunäytelmät ja kirjat toivat iloa elämään.

Juuri, kun elämä oli alkanut soljua, tyttö kuitenkin repäistiin perheen mukana Kiinaan.

- Älä ole niin surullinen. Muista, mitä kaikkia kerhoja uusi koulusi tarjoaa. Pääset kuoroon ja teatteriryhmään, isä ja äiti yrittivät tsempata lohdutonta tytärtään.

Vanhemmille muutto uuteen maahan tarkoitti seikkailua. He eivät osanneet ajatella, miten raskasta se oli lapsille.

- Sydämessäni oli Saksan kokoinen kolo, Lotta muistelee kirjassa.

Patoutunut suru

Vanhemmat yrittivät vähentää jäähyväisiin liittyvää kipua katsomalla eteenpäin. Lotta piilotti kipunsa, sillä hän ajatteli suremisen olevan vanhempien intoillessa väärin.

- Nyt tiedän, että olisi pitänyt nimenomaan surra ja hyvästellä kunnolla, niin ystävät kuin tutut paikatkin, Lotta sanoo.

Surematta jäänyt suru ja sitä seurannut kulttuurisokki on vaikuttanut myöhemmin monin tavoin Lotan elämään. Hän näkee esimerkiksi yhä painajaisia Kiinaan lähtemisestä.

- Tutkimustiedon mukaan käsittelemätön suru voi patoutua ja sitä kautta aiheuttaa eristyneisyyttä, masennusta, pelokkuutta, yliherkkyyttä, ahdistuneisuutta, yksinäisyyttä ja syömishäiriöitä, Lotta luettelee.

Hänellä itsellään on kokemuksia näistä kaikista.

Kirjassaan Lotta haluaakin tuoda esiin, että ulkopuolisuuden tuntemukset ovat todella tuttuja paikasta toiseen muuttaneille. Hän ei suinkaan ole ollut ainoa juureton.

Anteeksianto

Lotta ei kanna vanhemmilleen kaunaa, vaikka nämä repivätkin häntä lapsuudessa maasta toiseen. Asiat on nyt käsitelty.

- Äiti ja isi lukivat käsikirjoituksen. Molemmat ovat sanoneet jälkikäteen, että he eivät oikeasti tienneet lastensa tunteista eivätkä osanneet ottaa niitä huomioon.

- En odottanut vanhemmiltani anteeksipyyntöä, mutta olen antanut heille anteeksi. Ei se ollut heidän syynsä. He näkivät vain hienot mahdollisuudet, eivät sitä, mitä muuta matkalaukkuelämä voisi aiheuttaa, Lotta sanoo nyt.

Hänen kirjansa tarjoaakin nykyisille ja tuleville ulkosuomalaisperheille vinkkejä kulttuurisokkeihin ja ulkopuolisuuden tunteisiin reagoimiseen.

Vääränlainen

Kiinassa oli sopeuduttava kokonaan uudenlaiseen kulttuuriin. Kieli oli outo, kotiapulainen osti sammakoita ruoaksi, vierailulla isäntäväki pukeutui iltapukuun ja kiinalaiset halusivat hypistellä lasten vaaleita hiuksia. Pahinta oli kuitenkin se, että vanhat kaverit jäivät Saksaan.

- Kun valitin kotona yksinäisyyttäni ja kavereiden puutetta, isi sanoi, että vika oli omassa asenteessani. Minä taas olin varma, että kaikkien ongelmien alkusyy oli heidän päätöksensä muuttaa Shanghaihin, Lotta kirjoittaa kirjassaan.

Lotta koki olevansa vääränlainen: ei mistään kotoisin, lapsellinen, liian lyhyt ja muita pulskempi. Hän alkoi laihduttaa.

Säntillinen tyttö halusi tehdä kaiken täydellisesti. Laihtuminen lähti lapasesta. Hän sairastui syömishäiriöön.

- Elin jatkuvassa ristiriidassa kahden tahon välillä. Halusin olla hyvä tytär, joka syö perheensä kanssa päivällistä, mutta samalla minun oli noudatettava perfektionismini käskyjä. Jos petin jompaakumpaa, ruoskin itseäni - minun oli silloin tehtävä entistä enemmän vatsalihaliikkeitä ja juostava, Lotta kirjoittaa.

Teini-ikäinen Lotta laitettiin terapeutille. Tälle hän ilmoitti:

- Haluan, että puhut äidille, koska vanhempani eivät ymmärrä minua eivätkä kuuntele toiveitani. Haluan muuttaa Suomeen.

Ulkopuolisena Suomessa

Suomeen perhe sitten palasikin. Lotta oli siinä vaiheessa asunut 16 vuotta ulkomailla ja kirjoittanut ylioppilaaksi Kiinan saksalaisesta koulusta. Hän puhui viittä kieltä.

Mutta sopeutuminen unelmien Suomeen, mummon ja papan satumaahan, ei sujunutkaan mutkitta.

Lotta ei tiennyt, kuka on Antti Tuisku, hän ei osannut juhlia vappua eikä siitäkään ollut hajua, että muna saattaa tarkoittaa myös sukupuolielintä.

- Olen aina halunnut sopeutua ja kuulua joukkoon. Ulkomailla luulin, että sopeutumattomuuteni johtuu suomalaisuudestani. Mutta kun en sopeutunut Suomeenkaan, tuntui todella vaikealta!

- Kun teini kasvaa, hänellä on yleensä paikka, yhteisö ja perhe, joihin tukeutua. Minulla oli näistä vain perhe, Lotta kertoo.

Mieluiten Lotta olisikin asunut ikuisesti kotona perheensä parissa. Kaikkien muuttojen jälkeen aikuistuminen pelotti häntä. Vanhemmat kuitenkin patistivat opiskelemaan.

Lotta ei enää tiennyt, mitä tulevaisuudeltaan halusi. Hän haki ja pääsi Vaasan yliopistoon opiskelemaan viestintää, äidin ideasta.

Nyt Lotta tietää, että tämä kaikki on tyypillistä matkalaukkulapselle: Joko aikuistuminen tapahtuu todella varhain tai sitten se viivästyy, koska perheen rooli maailmalla on niin merkittävä.

Lotta takertui perheeseensä.

Yliopistossakin hän oli pihalla: Kukaan ei esimerkiksi ollut kertonut, että Suomessa opettajia ei teititellä.

Suorituksesta toiseen

Seuraavaksi Lotta jäi Suomeen, kun vanhemmat ja pikkusisko muuttivat Puolaan. Myös veli jäi, mutta hänkin lähti armeijaan.

Lotta ei viihtynyt opinnoissaan, mutta hän suoritti niitä tutulla pedanttisuudellaan - ylirasittui ja terveydenhoitaja pakotti hänet sairauslomalle.

Lotta valmistui maisteriksi ja päätyi - jälleen vanhempiensa kehottamana - 25-vuotiaana viestintäjohtajaksi saksalais-suomalaiseen kauppakamariin.

- Vanhemmat olivat ainoa tukipilarini. Halusin, että he ovat minusta ylpeitä, Lotta sanoo nyt.

Kotiin Lontooseen

Kaiken suorittamisen ja pärjäämisen jälkeen Lotta uupui. Hänellä diagnosoitiin masennus ja ahdistuneisuushäiriö.

Terapiassa Lotalle valkeni, että Kiinaan muuttaessaan hän oli kadottanut sen, mitä eniten rakasti: esiintymisen, kirjoittamisen, näyttelemisen, laulamisen. Hän tajusi haluavansa teatterikouluun Lontooseen.

Sinne hän myös pääsi.

Monikulttuurinen kirjakauppojen ja musikaalien Lontoo tuntui heti kodilta.

- Sain olla se sama luova Lotta, joka olin lapsena ilman, että kukaan kyseenalaisti, mistä tulen tai minne kuulun.

Rakas pappala

Enää Lottaa ei kiinnosta, mistä hän on kotoisin. Nuori nainen tietää olevansa entinen matkalaukkulapsi, nykyinen maailmankansalainen.

- Elämänkokemukset ja ystävät, unelmat ja intohimon kohteet muovaavat meistä lopulta sen, keitä olemme. Kulttuuri- ja kansallisidentiteetti ovat vain yksi tekijä, Lotta sanoo.

Lotta on vihdoin löytänyt itsensä ja paikkansa: Hänestä on tullut tarinankertoja ja taiteilija, kansainvälinen sellainen.

Toki Lotta miettii, millaista hänen elämänsä olisi nyt, jos perhe ei olisi koskaan muuttanut. Millaista olisi asua kodissa, jonka seinään olisi merkattu lasten pituuskasvu viivoin? Millaista olisi omistaa ystävä, jonka on tuntenut päiväkoti-iästä asti?

Toisaalta Lotalla on aina ollut pappa ja Valkeakosken pappala.

Siellä hänellä on edelleen oma tukikohtansa, vinttikamari, vaikka koti löytyy myös Lontoosta.
Lotta-Sofia Saahko: Koti kulttuurien välissä (Tammi) ilmestyi 3. toukokuuta.

# data[].attributes.attachment_link.title
Lotta ja pappa -duosta tuttu Lotta koki matkalaukkulapsena ulkopuolisuutta - pappala pysyi turvapaikkana

# data[].attributes.attachment_link.description
Mistä olet kotoisin -kysymys nostaa Lotta-Sofia Saahkon, 29, niskakarvat pystyyn. Hän tuli korona-aikana tutuksi Lotta ja pappa -duosta, joka lauloi ja jutusteli somevideoilla Valkeakosken pappalan keittiöstä. Valkeakoskelle Lotta päätyi Britanniasta, kun maailmanlaajuinen pandemia pakotti teatterialan opinnot etäyhteyksiin. Lotta on asunut kuitenkin paljon muuallakin. Hän oli kaksivuotias, kun perhe muutti Saksaan, teini-iässä matka jatkui Kiinaan.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Monesti ikävän tunne vain tulee ja menee, mutta välillä se jää kuristamaan kurkkua, kirjoittaa jo parikymmentä vuotta ulkomailla asunut Mira Jalomies.

POISLÄHDÖT ovat aina karmeita. Erityisen koville ne ottivat ensimmäisinä vuosina, kun asuin ulkomailla.

Elämäni Espanjassa oli todella mukavaa, enkä siellä ollessani Suomea juuri ajatellut, mutta Suomessa käydessäni ja sieltä pois lähtiessäni iski armoton ikävä. Treffejä ystävien ja läheisten kanssa varjosti aina kurkkua kuristava haikeus: seuraavaan kertaan olisi taas tolkuttoman pitkä aika, useita kuukausia, vuosi tai enemmän.

Suomessa muistin aina konkreettisesti, mistä kaikesta olin luopunut ja mistä jäin paitsi. Kipeintä oli huomata, että aloin kokea itseni ulkopuoliseksi ja vieraaksi.

Ikävän tunne helpotti vasta lentokoneessa Itämeren jäätyä taakse.

Vuosien myötä jokin kuitenkin muuttui. Alkoi käydä niin, että Suomessa pidempään oleskellessani aloin aina jossain vaiheessa kaivata takaisin Espanjaan.

" AINA on ikävä johonkin", on lause, joka ulkosuomalaisten tarinoissa toistuu. Olipa itse fyysisesti missä hyvänsä, haikailee samalla myös toisaalle. Saattaa tuntua yllättävän vaikealta olla sataprosenttisen tyytyväinen missään paikassa.

Useimpia ulkomaille muuttaneita koti-ikävä vaivaa tavalla tai toisella, ennemmin tai myöhemmin, joitakin vasta vuosikymmenten päästä.

Usein lohdutetaan, että se on nimenomaan alkuvaiheen kiusa, joka menee ohi.

Todellisuudessa ikävän tunne voi palata myöhemmin uudestaan, kenties entistä voimakkaampana ja vaihtaa myös osoitetta: jossain vaiheessa kaipuun kohteena ei ehkä olekaan enää Suomi, vaan jokin toinen maa, johon on juurtunut ja kiintynyt. Itselläni se on jo pitkään ollut Espanja, jossa on edelleen kotitalomme, vaikka vakituinen asuinpaikka on ollut jo vuosia muualla.

KOTI-IKÄVÄÄ on myös montaa sorttia ja sitä voi kokea yhtä aikaa moneen suuntaan. On tiettyyn paikkaan kohdistuvaa, sekä sellaista, joka liittyy tapoihin, kieleen ja kulttuuriin tai yleiseen olemiseen ja elämiseen. Ihmisikävä on kaikista piinaavinta ja pitkäikäisintä - se ei todellakaan mene ohi, vaikka osittain siihen turtuu ja tottuu.

Huomasin jo kauan sitten, että kaikenlaista ikävää helpottaa, jos ei pidä liikaa yhteyttä Suomeen tai siihen, mihin milloinkin sattuu kaipaamaan. Se vain vahvistaa tunnetta ja samalla toiseen paikkaan kiinnittymisen vaikeutta.

Sekin auttaa, että tunteensa myöntää, nimittäin itselleen, mikä voi olla kovinkin kiusallista ja epämukavaa. Tuntuu nololta ja monesti hirveän turhauttavalta, kun ei osaa päästää vanhasta irti.

ITSE poden tietynlaista koti-ikävää ihan yhtenään, tosin useimmiten vain pieninä ohikiitävinä hetkinä. Sen voi herättää jokin tuoksu, maku tai mikä tahansa asia: valokuva, elokuva, joulun tai kevään tulo. Se voi iskeä, kun kaikki asiat eivät ole ihan hyvin, mutta myös silloin, kun kaikki on kunnossa. Silloin, kun edellisestä vierailusta on pitkä aika, tai kun se on vielä tuoreena muistissa.

Välillä on vaikea eritellä, mitä tarkalleen ikävöin. Toisinaan takuulla jotain, mitä ei ole edes olemassa - mennyttä aikaa, ohitettua elämänvaihetta tai idealisoitua unelmaa.

Ensimmäisinä ulkomaanvuosinani kävin Suomessa etupäässä kesällä, jolloin oli hehkeää ja ihmiset lomatuulella. Vaikka varsin hyvin tiesin, ettei Suomessa ole aina sellaista, mielikuvasta oli vaikea päästä eroon. Sama vaiva kiusaa tietyllä tapaa edelleen.

Kahdenkymmenen ulkomailla asumani vuoden myötä olen oivaltanut, että ikävästä en pääse koskaan eroon. Enää en haluaisikaan. Se on pohjimmiltaan hyvä asia. Ikävöityä tulee kumminkin vain niitä hyviä ja itselle tärkeitä asioita.

Poislähtöjä inhoan edelleen sydämeni pohjasta.

Espanjassa, Brasiliassa ja nyt Malesiassa asuva, liki sadassa maassa käynyt Mira on matkatoimittaja ja copywriter. Lisää inspiraatiota reissuillesi löydät Miran Facebook-sivuilta.

# data[].attributes.attachment_link.title
Pitkään ulkomailla asunut Mira kertoo elämänvalinnan huonoista puolista: "Aloin kokea itseni ulkopuoliseksi ja vieraaksi"

# data[].attributes.attachment_link.description
Monesti ikävän tunne vain tulee ja menee, mutta välillä se jää kuristamaan kurkkua, kirjoittaa jo parikymmentä vuotta ulkomailla asunut Mira Jalomies. POISLÄHDÖT ovat aina karmeita. Erityisen koville ne ottivat ensimmäisinä vuosina, kun asuin ulkomailla. Elämäni Espanjassa oli todella mukavaa, enkä siellä ollessani Suomea juuri ajatellut, mutta Suomessa käydessäni ja sieltä pois lähtiessäni iski armoton ikävä.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Niko Peltonen kertoo Martti Luther ja muovipussi -palstallaan tukholmalaisyhtyeestä, joka yhteiskeikalla suorastaan närkästyi Jaakko Laitiselle, kun tämä ei soittanut Väärä raha -yhtyeensä kanssa ihan supisuomalaista musiikkia.

Tarkalleen ottaen tukholmalainen Darya & Månskensorkestern ei tee suomalaisia poplauluja, mutta tässä voinee tehdä myönnytyksen ja huomioida, että tämä uusiskelmäyhtye esiintyy suomeksi ja ammentaa pääosan vaikutteistaan suomalaisesta tangosta ja muusta perinteisestä tanssilavaiskelmästä. Cover-kappaleilla aloittanut bändi eteni alkuperäistuotantoon, josta toistaiseksi uusimman Uusi Atlantis - Det Nya Atlantis albumin herkkä helmi Helsingistä Boråsiin on paras esimerkki.

Suomen ja Ruotsin kulttuurisuhteissa voi aistia jälkiä vuosisataisista rooleista emä- ja siirtomaana. Huomattavan paljon ruotsalaista populaarimusiikkia on tuotu Suomeen ja Suomessa ostettu ja kuunneltu suhteessa siihen, miten virta on toiseen suuntaan soljunut. Asetelma on aika lailla yksi yhteen ruotsinsuomalaisen yleiskokemuksen kanssa.

On loputtomat määrät tutkimuksellista, dokumentaarista ja fiktiivistä aineistoa siitä, miten suomalainen diaspora on eri aikoina ruotsalaiseen yhteiskuntaan sopeutunut ja miten sitä on yritetty sopeuttaa. Vanha isäntävaltio ei ole osannut ottaa itänaapurista muuttaneita avosylin vastaan. Tiedetään sosiaaliset ongelmat ja syrjimiskokemukset.

Diasporayhteisöllä on taipumus vetäytyä itseensä ja luoda yhteisön sisäisiä turva-alueita. Niiden puitteissa voidaan käsitellä nostalgiaa, kaihoa, koti ikävää - kohdistui se sitten konkreettisesti taakse jääneisiin läheisiin tai epämääräiseen kadotetun kotimaan ideaan.

Sellainen turva-alue voi olla "vanhan maan" musiikki, jota uudessa kotimaassa "kukaan ei ymmärrä". Ja jos ajatellaan Suomen ja Ruotsin kulttuurieroja, tarjoutuu perinteinen suomalainen tanssilavaiskelmä tähän rooliin.

Ruotsalaisilla on dansbandinsa, mutta konteksti on kovin erilainen kuin Reijo Taipaleen laulaessa Satumaan.

2000-luvulla kulttuuriset lokerot toki myös sekoittuvat. Tuskinpa vuonna 2004 aloittaneen Darya & Månskensorkesternin Tangopalatsi-klubilla Tukholmassa on pelkästään ruotsinsuomalaisia pyörinyt.

Silti yhtyeen toimintaa leimaa pyrkimys menneen säilyttämiseen. Väärä raha -yhtyeen Jaakko Laitinen kertoo minulle Månskensorkesternissa suorastaan närkästytyn, kun yhteiskeikalla kollegabändi pelehtikin muun muassa Balkan-vaikutteilla sen sijaan, että olisi soittanut puhdasoppista Suomi-iskelmää.

Pyhä maa on koskematonta niille, jotka saavat vain harvoin sitä tallata. Omaa maata tekee mielikin sotkea, laittaa aina vähän uuteen uskoon.

Tosin Darya & Månskensorkesternin purismia ei kannata liioitella. Oikeastaan se on fantasiakuva suomalaisesta iskelmästä ja sellaisten kuvien tapaan muotoutuu lopulta joksikin, mitä ei koskaan ole edes ollut - ennen kuin nyt.

Niinpä Helsingistä Boråsiin äityy pitkiin, koristeellisiin välisoittoihin ja yleiseen haaveksivuuteen, joilla ominaisuuksilla ei ole suomalaisilla hittilistoilla ollut käyttöä vuosikymmeniin jos silloinkaan. Kappale kestääkin melkein viisi minuuttia!

Mutta ytimeltään se on tyylipuhtaasti romantisoiva tulkinta arkkikokemuksesta.

Sen alussa on Suomen kesä ja kaksi nuorta ihmistä maaseudulla, jossa ei mahdollisuuksia ole.

Niinpä toisen on lähdettävä Helsingin kautta Boråsiin, länsiruotsalaiseen pikkukaupunkiin, joka tunnetaan tekstiiliteollisuudesta ja Ericssonin tehtaista. Tai siis tunnettiin, silloin 80-luvulla, jonne tarinan alkupiste sijoittuu, Agentsin taustoittaessa radiossa kesäheinän tuoksua.

Yhdeksi vuodeksi vain. Sitten kertoja tulee takaisin kihlasormuksen ja uuden Volvon kanssa.

Mutta yksi vuosi venyy ja venyy ja venyy kolmeksi vuosikymmeneksi eikä lopulta ole mitään mihin palata - mökkikin myytiin.

On vain muistot. Ja iskelmä.

Ja kyllähän tämän tahdissa on Tangopalatsi-klubilla väistämättä kyynelehditty, kun huomattavan paljon kertojaansa nuorempi Darya Pakarinen on tulkinnut tekstiä, jonka todistusvoimaa vain vahvistaa ovela sukupuoliroolin kääntö; yleensähän se on näissä tarinoissa mies, joka lähtee Ruotsiin tienaamaan.

On ylitöitä ja kesätöitä ja ylipäätään töitä, mutta onni... jäikö se sittenkin sinne, minne nuoruus ja Agentskin, sinne satumaahan, ei niin aavan meren tuolle puolen.
Teksti: Niko Peltonen
Artikkeli on julkaistu Soundissa 4/22.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ruotsista löytyy yhtye, joka haluaa soittaa suomalaisempaa iskelmää kuin suomalaiset itse - Soundi.fi

# data[].attributes.attachment_link.description
Tarkalleen ottaen tukholmalainen Darya & Månskensorkestern ei tee suomalaisia poplauluja, mutta tässä voinee tehdä myönnytyksen ja huomioida, että tämä uusiskelmäyhtye esiintyy suomeksi ja ammentaa pääosan vaikutteistaan suomalaisesta tangosta ja muusta perinteisestä tanssilavaiskelmästä. Cover-kappaleilla aloittanut bändi eteni alkuperäistuotantoon, josta toistaiseksi uusimman Uusi Atlantis - Det Nya Atlantis albumin herkkä helmi Helsingistä Boråsiin on paras esimerkki.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Floridassa asuvat Peter Mäkilä, Paula Reed ja Tiina Rogers kertovat, että elämä Floridassa on helppoa. Trooppisen ilmaston ja amerikkalaisen sosiaalisuuden lisäksi heitä miellyttää se, että kaikki palvelut ovat helposti ostettavissa ja rahaa jää enemmän käteen.

Palm Beach, Florida

Trooppisen lempeä tuuli puhaltelee illan tummuessa Floridan Palm Beachin Lantanassa. Vielä auringon laskettua lämpötila pysyttelee 28 asteen tuntumassa. Peter Mäkilä, 75, ihailee veden päälle rakennetusta huvimajasta avautuvaa näköalaa.

- Tämä on se paratiisi, Mäkilä huokaisee.

Täällä huvimajassa tai viereisen uima-altaan lepotuoleissa Peter Mäkilä tapaa istuskella vaimonsa Arjan kanssa nauttimassa lasit viiniä. Pari on ollut naimisissa 54 vuotta.

Aidatulla asuinalueella on parikymmentä villaa ja kerrostalo, jossa kuvattiin aikoinaan Burt Reynoldsin tähdittämää elokuvaa. Palmupuut ja kauniit istutukset luovat viidakkomaista tunnelmaa asuinalueelle, josta löytyy myös kuntosali ja klubihuoneisto.

Mäkilä johdattaa oman villansa eteen. Arja-vaimon istuttamat orkideat ovat täydessä kukassa.

- Tämä alue on Palm Beachin parhaiten säilynyt salaisuus, Mäkilä myhäilee.

Palm Beachin Lake Worthin ja Lantanan alueella sijaitsee Yhdysvaltain suurin suomalaisten keskittymä. Täällä asuu niin siirtolaisten jälkeläisiä kuin myös töiden ja bisnesten perässä muuttaneita sekä eläkepäiviä viettäviä suomalaisia. Heitä on yhteensä noin 25 000.

Monia palveluita saa suomen kielellä. Legendaarisessa leipomossa majaansa pitää "parlamentti", joka pui kahvin ja pullan äärellä läpi ajankohtaisia asioita.

Suomalaiset saapuivat joukoittain Palm Beachiin 1940-luvun loppupuolella. Tänne perustettiin kaksi haalia: Kerhotalo punaisille ja Turistihaali valkoisille. Jakolinjat olivat selviä, eikä "väärään" haaliin ollut menemistä.

Mäkilän mukaan poliittiset jakolinjat suomalaisten keskuudessa ovat kadonneet. Nykyään Turistihaali on Suomi-talo, joka sijaitsee Finlandia-kadulla.

Eläkkeelle jäänyt vakuutuskauppias Mäkilä on toiminut alueella kunniakonsulina kaksi vuotta.

Kunniakonsuli auttaa kaikkia suomalaisia kriisitilanteissa ja myös kauppasuhteissa. Lisäksi hän edustaa ja pitää puheita. Varsinkin itsenäisyyspäivä 6. joulukuuta on kiireinen päivä. Mäkilä on isännöinyt monia suomalaisia arvovieraita, kuten presidentti Tarja Halosta.

Mäkilä on tarinaniskijä, jolla on takataskussa tarina jos toinenkin suomalaisten kommelluksista. Hän on myös kirjoittanut kokemuksistaan kirjan Amerikkalainen unelma (IB Media 2020).

Mäkilä katsoo, että hänen kohdallaan amerikkalainen unelma on toteutunut. Hän sai perustettua menestyksekkään vakuutusyrityksen.

- Onhan täällä enemmän mahdollisuuksia, Mäkilä pohtii.

Mäkilä sai ensikosketuksensa Yhdysvaltoihin jo lukioikäisenä, kun hän lähti enonsa luokse Amerikkaan 1960-luvulla ja kävi lukion siellä. Yhdysvallat tuntui ihmeelliseltä runsauden maalta verrattuna vielä köyhään Suomeen.

Mäkilä joutui palaamaan Suomeen äitinsä luokse. Suomessa hän opiskeli, aloitti työelämässä ja perusti perheen. Mäkilän nuori perhe muutti Kanadaan töiden perässä. Floridaan he muuttivat 25 vuotta sitten.

- Sanotaan, että jos viettää Floridassa talvet, se tuo 20 vuotta lisää elämään, Mäkilä sanoo. Hänen puheessaan yhdistyvät Turun murre ja lievä amerikkalainen aksentti.

Mäkilän perhe on hankkinut hänen synnyinseuduiltaan Turun lähistöltä mummonmökin, jossa he viettävät kesät.

Suomen ja Floridan kulttuurieroista yksi arkielämässä näkyvin on se, että Floridassa myös tuntemattomia saatetaan helposti tervehtiä. Ja kun asiakaspalvelijat tervehtivät, se tehdään kohteliaasti: hyvää päivää.

- En tykkää siitä, kun Suomessa kassat sanovat moi. Ja kaikkia sinutellaan. Se on ero, että vanhemman ihmisen kunnioitus on parempi täällä, Mäkilä pohtii.

Jos haaveilee muutosta Floridaan, kannattaa huomioida, että moni asia on eri tavalla kuin Suomessa. Esimerkiksi maksuvälineet voivat suomalaisesta tuntua antiikkisilta: shekkien kirjoittaminen on tavallista.

Yhdysvaltoihin muuttamien on myös mutkikkaampaa kuin vaikkapa Espanjaan Aurinkorannikolle. Viisumin saaminen voi olla hankalaa. Joka tapauksessa ensin kannattaa käydä paikan päällä tutkimassa, miltä Florida vaikuttaa, Mäkilä vinkkaa.

- Jos aikoo tänne muuttaa, niin kannattaa ottaa yhteyttä kunniakonsuleihin, niin me voimme auttaa, Mäkilä sanoo.

Hurrikaaneihin ei koskaan totu, kertoo Tiina Rogers, 57. Hän koki ensimmäisen hurrikaanin ollessaan Aurinkomatkojen oppaana Floridassa vuonna 1992. Kun erittäin tuhoisa hurrikaani Andrew iski, nuori nainen oli osavastuussa siitä, että alueella olleet pari sataa suomalaisturistia saatiin evakuoitua turvaan.

- Se oli aika hurjaa, Rogers muistelee.

Turistioppaana Amerikkaan saapunut Rogers koki vanhanaikaisen tarinan: hän tapasi nykyisen amerikkalaisen miehensä, parille syntyi kaksi tytärtä ja perhe jäi asumaan Floridaan.

Rogersin koti on remontissa, joten hän vie kierrokselle työpaikalleen, Lantanassa sijaitsevaan suomalaiseen vanhainkotiin eli Lepokotiin. Siellä odottavat vastaleivotut laskiaispullat.

Henkilöstöpäällikkönä Lepokodissa työskentelevä Rogers on aktiivinen puuhanainen, joka on mukana järjestämässä vuosittaista suomalaisfestivaalia.

Pandemia-aikaa lukuun ottamatta Rogersin perhe on käynyt joka kesä Suomessa tapaamassa lapsuudenperhettä. Vaikka lomailu Suomessa on hienoa, Rogers viihtyy Floridassa eikä voisi enää kuvitella palaavansa Suomeen asumaan. Takaisin sopeutuminen voisi olla vaikeaa.

- Suomessa tietotekniikka on niin valtavasti Yhdysvaltoja edellä. En tiedä, miten normaalin arjen saisi kulkemaan. En ole vieläkään näitä pankkitunnuksia ymmärtänyt, Rogers päivittelee.

- Täällä on eläminen tehty helpoksi. Ei se Suomessakaan vaikeaa ole, mutta Floridassa on tämä lämpö. Täällä lapselle ei tarvitse laittaa kymmentä kerrosta vaatetta päälle kun lähdetään. Ja autolla pääsee joka paikkaan.

Rogers ei tunne olevansa amerikkalainen, vaan Amerikassa asuva suomalainen. Silti häntä miellyttää amerikkalaisten sosiaalisuus.

- Suomessa ihmiset ovat jäykempiä. Sen unohtaa täällä, kuinka juroja suomalaiset ovat.

Juro kansa herättää kuitenkin nostalgisia tunteita. Rogers sanoo, että hän on Amerikassa asuvien suomalaisystävien kanssa puhunut, että he ovat enemmän suomalaisia nyt kuin Suomessa asuessaan.

- Me kuunnellaan Lauri Tähkän Minun Suomeni -laulua ja itku valuu silmistä, Rogers sanoo ja naurahtaa.

- Molemmissa maissa on paljon hyvää. Mutta minun on parempi olla täällä.

Millintarkasti leikattuja nurmikoita, pihoilla lojuvia lasten polkupyöriä ja koripallokoreja autotallien ovien yläpuolella. Cambria Parcin aidattu asuinalue Boynton Beachillä vaikuttaa amerikkalaiselta esikaupunkiunelmalta parhaimmillaan.

Paraisilta lähtöisin oleva Paula Reed, 44, asuu nyt täällä amerikkalaisen miehensä Johnin ja heidän 3-vuotiaan tyttärensä Skyn kanssa.

Paula Reed on kattanut valoisaan keittiöönsä tyylikkään lohisalaatti-lounaan. Reed tunnustaa, että hän on tilannut annokset kotiinkuljetuksella. Se on yksi asia, josta hän nauttii Amerikassa: kaiken saa kotiin kannettuna.

- Tämä on niin palveluyhteiskunta. Se helpottaa elämää.

Reed muutti Yhdysvaltoihin 12 vuotta sitten. Alussa kaikki oli uutta ja erilaista. Jopa kauppaan meneminen jännitti. Liikenteeseen ja ruuhkiin tottuminen oli myös pieni shokki.

Vaikeinta Floridassa elämisessä on nykyään se, että lapsuudenperhe on kaukana.

- En oikeasti näe sitä, kun siskoni lapset kasvavat.

Reed käy noin kaksi kertaa vuodessa Suomessa. Varsinkin luonto on hänelle tärkeä.

- Kun menee metsään kuuntelemaan hiljaisuutta, saa taas yhteyden itseensä.

Vuolaasti puhuva Reed uskoo positiiviseen ajatteluun, ja henkisyys on hänelle tärkeää. Reed kokee olevansa enemmän kotonaan Amerikassa kuin Suomessa. Entisessä kotimassa hän koki olevansa vähän outolintu.

- Olen enemmän amerikkalainen sielultani, Reed sanoo.

Reed on aina luottanut intuitioon, ja siksi hän myös lähti Amerikkaan. Hän uskoo, että hänen oli tarkoitus päätyä yhteen miehensä kanssa.

Pari tapasi Miamissa ja meni naimisiin välittömästi, kun Reed saapui kahden matkalaukun kanssa Suomesta. Hän haki heti naimisiinmenon jälkeen Yhdysvaltain kansalaisuutta ja työlupaa. Koko kansalaisuusprosessi saatiin läpi kahdessa vuodessa.

Samoin intuitio johdatti perheen muuttamaan juuri tänne.

- Kun ajoin autolla katsomaan tätä asuntoa, tuli ihan kylmät väreet. Tiesin, että juuri tämä asunto meidän pitää saada, Reed sanoo.

Vuonna 2017 Reedin kaksikerroksinen talo maksoi noin 350 000 dollaria. Nyt Floridan asuntomarkkinat käyvät todella kuumina, ja asunnosta saisi melkein 100 000 dollaria enemmän.

- Täällä saa samalla rahalla paljon enemmän tilaa kuin Suomessa pääkaupunkiseudulla.

Intuition lisäksi muutossa oli myös käytännöllinen puoli. Alueella on hyvä koulu, mikä määrittelee pitkälti lapsiperheiden asunnonhankintaa Amerikassa.

Lasten päiväkoti ja koulu vaatii vanhemmilta enemmän osallistumista kuin Suomessa. Vanhempien täytyy esimerkiksi tehdä lapsillensa ruuat ja eväät päiväkotiin ja kouluun.

Reediä mietityttää amerikkalaisessa koulusysteemissä lasten jatkuva testaaminen.

- Voi kunpa voisi laittaa oman lapsensa suomalaiseen maalaiskouluun!

Reed pohtii, että hänen tyttärensä kasvuympäristö on erilainen kuin hänen omansa pienessä kylässä Suomessa.

- Täällä pääsee Disney Worldiin ja SeaWorldiin ja kaikkialle helposti. Täällä on kaikki isoimmat kokemukset tarjolla. Mutta kun kaiken on kokenut pienenä, niin mistä saa sitten ilon isompana? Reed pohtii.

Nykyään Reed on töissä henkilöstöhallinnossa, ja lisäksi hänellä on omia firmavirityksiä. Työelämä on Yhdysvalloissa rankempaa kuin Suomessa. Lomaa on paljon vähemmän, yleensä kaksi viikkoa vuodessa.

Reed kertoo, että Yhdysvalloissa uran joutuu aloittamaan uudelleen pohjalta. Lisäksi kaikki toimii suhteilla, myös työpaikan saanti. Siksi verkostot ovat todella tärkeitä, ja suomalainen hiljaisuus voi vaikeuttaa uran luomista.

- Suomalaiset ovat loistavia työssänsä, mutta he eivät osaa tuoda sitä ilmi, Reed sanoo.

Reedin mukaan amerikkalainen työelämä voi olla jopa julmaa.

- Ihmiset puukottavat selkään ja tekevät kaikkensa, että pääsevät eteenpäin. Ensimmäiset pari vuotta olivat tosi hankalia. Parin vuoden päästä ujo suomalaisuus karisi ja olin itsevarmempi.

Reed kertoo, että hyvin koulutetut ihmiset löytävät todennäköisesti Amerikasta paremmin palkattuja töitä kuin Suomesta. Rahaa jää paljon enemmän käteen. Reed kertoo, että hän on nelikymppisenä saanut lähes maksettua asunnon ja auton. Amerikassa on helpompaa saavuttaa keskiluokkaisen elämän mukavuuksia kuin Suomessa.

- Ehkä amerikkalainen unelma on se, että jää enemmän ekstraa.

Reed nauttii siitä, että Amerikassa elää kokeilemisen kulttuuri. Kaikkea voi kokeilla, ja jos epäonnistuu jossakin, se ei haittaa. Aina voi yrittää uudestaan. Tämä kulttuuri kannustaa Reedin mukaan yrittäjyyteen ja innovaatioihin.

Reed haluaisi rohkaista suomalaisia, ja varsinkin nuoria ihmisiä, tekemään rohkeita valintoja elämässään ja ottamaan vähän riskejä.

- Suomessa helposti ajatellaan, että elämänvalinnat pitää laskelmoida aina varman päälle, Reed pohtii.

Hän itse päätti myydä firman, asunnon ja auton ja muuttaa toiselle mantereelle. Ja se kannatti.

- Kun ottaa riskejä, saa elämältä paljon enemmän. Jos ei ota riskejä, ei pysty kasvamaan ihmisenä.

# data[].attributes.attachment_link.title
Tällaista on elämä Floridan "suomalaisparatiisissa" - yhtä suomalaista tapaa Peter, 75, ei ole jäänyt ikävöimään

# data[].attributes.attachment_link.description
Floridassa asuvat Peter Mäkilä, Paula Reed ja Tiina Rogers kertovat, että elämä Floridassa on helppoa. Trooppisen ilmaston ja amerikkalaisen sosiaalisuuden lisäksi heitä miellyttää se, että kaikki palvelut ovat helposti ostettavissa ja rahaa jää enemmän käteen. Palm Beach, Florida Trooppisen lempeä tuuli puhaltelee illan tummuessa Floridan Palm Beachin Lantanassa.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Talentia-lehti - Sosiaalialan edunvalvonta- ja ammattilehti

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ranskassa kolmivuotiaiden kouluun lähtö ei arveluta vanhempia eikä varhaiskasvatuksen ammattilaisia. Lapsipsykologin mielestä se ei kuitenkaan sovi kaikille.

Oppivelvollisuusikää laskettiin Ranskassa vuonna 2019 kuudesta kolmeen vuoteen. Uudistuksen pääsyynä oli se, että kaikissa vieraista kulttuureista tulevissa perheissä ei puhuta kotikielenä ranskaa ja lapsen koulun aloitus kangertelee kielivaikeuksien vuoksi.

Sama ajatuskuvio löytyy myös Suomessa käynnissä olevan esikoulukokeilun taustalta. Suomessa kyseessä ovat kuitenkin viisivuotiaat, joiden oppimisvalmiudet ovat paremmat kuin kolmivuotiaiden.

Lapsipsykologi Marie Rose Moron mukaan joillekin varhainen koulun aloitus sopii, mutta se saattaa olla jopa haitaksi.

Moro myöntää ymmärtävänsä niitä siirtolaisäitejä, jotka viivästävät kouluun menoa, koska haluavat lapsensa oppivan ensin kommunikoimaan omalla äidinkielellään.

- Lapsi, joka on oppinut ilmaisemaan itseään jollakin toisella kielellä on vahvempi ja valmiimpi hyppäämään toiseen kulttuuriin. Varhainen koulun aloitus voi siis olla siirtolaistaustaiselle lapselle myös haitaksi, jos tällä ei vielä ole tarpeeksi valmiuksia integroitua ranskalaiseen luokkaan ja käyttää opetusta hyödykseen, Moro sanoo.

Hänen mielestään oppivelvollisuusiän lasku on kuitenkin valtaosin positiivinen uudistus, koska se herättää vanhemmat huomaamaan, miten paljon uusia taitoja ja valmiuksia lapsi voi hankkia 3-6‑vuotiaana. Samalla se mahdollistaa Moron mukaan viranomaisten väliintulon tilanteessa, jossa lasta pidetään kotona virikkeettömässä ilmapiirissä.

- Vaikka yleisesti ottaen tämä on hyvä idea, pitäisi kuitenkin ottaa huomioon, että kaikki lapset eivät kehity samaan tahtiin.

- En täysin ymmärrä, miksi kouluun pitää patistaa lain voimalla. Sillä, aloittaako lapsi koulunsa kaksi ja puolivuotiaana vai nelivuotiaana, ei ole tulevan koulumenestyksen kannalta juurikaan merkitystä.

Vuonna 2019 koulunsa aloittaneet eivät ole Ranskassa vielä siirtyneet ala-asteelle. Ei siis vielä tiedetä, miten uudistus vaikuttaa lasten oppimisvalmiuksiin.

Takana käytännölliset syyt

Jos suomalaista ihmetyttää, miksi koulun aloittamisen kanssa Ranskassa hosutaan, syy siihen on puhtaasti käytännöllinen. Koulu on ilmainen, päiväkoti ei.

Koska julkisia päivähoitopaikkoja ei ole riittävästi ja yksityisen puolen tarjonta kallista, moni käyttää hyväkseen mahdollisuutta laittaa lapsensa kouluun mahdollisimman varhain.

Vaikka väkirikkaissa taajamissa lapsen voi laittaa kouluun jo kaksivuotiaana, maaseudun kouluissa ei ole valmiuksia vastaanottaa alle kolmivuotiaita, joiden motorinen kehitys on vielä puutteellista.

Vauvaikäiset tarvitsevat apua ruokailuun, vessassa käyntiin, pukemiseen ja riisumiseen, jolloin opettajan lisäksi tarvitaan kouluavustajia.

Myös koulupäivän aikana nukuttavat päiväunet ovat tenkkapoo, jos kouluissa ei ole tarpeeksi tilaa makuusaleille.

Moro tietää kouluja, joissa sänkyjä on hädin tuskin kolmasosalle lapsista.

- Oppivelvollisuusiän laskun yhteydessä olisi pitänyt tarkistaa myös koulujen resursseja. Ei ole tarkoituksenmukaista lisätä pienten koululaisten määrää, jos heitä ei voida vastaanottaa asianmukaisissa tiloissa ja riittävän henkilökunnan voimin, Marie Rose Moro puhahtaa.

Häntä hymyilyttää kuulla, että myös Suomen esikoulukokeilu tökkii opettajapulan vuoksi.

Sisällössä ja luonteessa paljon eroja

Ranskan oppivelvollisuusiän lasku toi kouluihin 26 000 kolmivuotiasta, jotka olisivat muutoin jääneet pois.

Noin 90 000 kaksivuotiasta aloittaa vuosittain koulunsa vanhempien toivomuksesta. Ranskalaiset äidit ja isät joutuvat usein ajattelemaan omia iltakahdeksaan venyviä työpäiviään, jolloin huoli lapsen puuttuvista valmiuksista jää taka-alalle.

Koulun aloittamisen ehtona oleva potalle oppiminen tapahtuu usein hätiköidysti kesäloman viimeisellä viikolla.

Rankalaisen ja suomalaisen esiopetuksen sisältö ja luonne poikkeavat suuresti toisistaan.

Toisin kuin Suomessa, ranskalainen "vauvakoulu" ei kuulu varhaiskasvatuksen vaan opetustoimen piiriin.

Luokassa pitää istua hiljaa paikallaan, opetusohjelmaa noudatetaan tiukasti ja vapaaseen leikkimiseen jää aikaa vain välitunneilla. Ranskalaiset vanhemmat seuraavat tiiviisti lapsensa oppimistuloksia, eivätkä epäröi soittaa koulun johtajalle, jos heidän kolmivuotiaansa ei ole heidän mielestään edennyt tarpeeksi nopeasti.

Vapaan leikkimisen ei yleisesti ajatella kehittävän lasta ja vanhemmat katsovat velvollisuudekseen täyttää jälkikasvunsa vapaahetket kehittävillä harrastuksilla.

Marie Rose Moro kritisoi paitsi liian suuria luokkia, myös sitä, että opettajankoulutuksessa pienten lasten opettamisen erityishaasteisiin uhrataan vain muutama oppitunti.

- Yhtenä päivänä sijaiseksi saattaa tupsahtaa opettaja, joka on aiemmin opettanut vain ala-asteen viimeistä luokkaa, Moro havainnollistaa.

Koulu kahden kulttuurin välissä

Pariisin Suomi-koulussa 3-7‑vuotiaita opettavat Vuokko Ogliastri, Sannilotta Leime ja Laura Tanttu-Moine näkevät esiopetuksen kahden kulttuurin vinkkelistä. Vaikka he ymmärtävät ranskalaisen koulun periaatteen asettaa oppilaille rajoja, Suomi-koulussa ei tarvitse istua hiljaa paikallaan, koska kieltä oppii parhaiten puhumalla.

Pariisin Suomi-koulu antaa suomalaistaustaisille lapsille kotona opittua suomen kielen taitoa tukevaa opetusta kerran viikossa. Koulupäiväksi on valittu iltapäivä keskiviikkoisin, koska ranskalaisissa kouluissa ei silloin ole oppitunteja.

Luokkakoot ovat pieniä, mikä on Ogliastrin, Leimen ja Tanttu-Moinen mielestä hienoa, ottaen huomioon ranskalaisten koulujen yli 30 hengen luokat.
- Suomessa päiväkotien ryhmiä pidetään liian suurina, mutta niissä on huomattavasti vähemmän lapsia kuin ranskalaisessa esikoululuokassa, jossa on vain yksi opettaja ja joskus myös kouluavustaja. Luokassa on oltava selvät pelisäännöt, jotta työrauha säilyy, Tanttu-Moine sanoo.

Myöskään 40 vuotta Suomi-koulussa opettaneen Ogliastrin mielestä lempeys ja leikkimieli eivät ole ristiriidassa yhteisten pelisääntöjen noudattamisen kanssa.

- Turvallinen olo ja luottamus aikuiseen syntyy juuri siitä, kun asetetaan näitä rajoja, hän miettii.

Työrauha ei ole luovuuden vastakohta

Ogliastrin mukaan Ranskan koulujen edelleen uskollisesti opettama kaunokirjoitus voisi sekin antaa suomalaisille ajattelemisen aihetta.

- Ymmärrän, että Suomi haluaa olla tietotekniikka-asioissa maailman kärjessä. Kuitenkin monet tutkimukset ovat osoittaneet, että käsin kirjoittaminen stimuloi aivoja enemmän kuin tietokoneella nakuttelu.

Itse ranskalaisen koulusysteemin läpi käynyt Sannilotta Leime opettaa keskiviikkoisin Suomi-koulussa ja muina päivinä ranskalaisessa 3-5‑vuotiaiden maternelle-koulussa. Hänen mukaansa työrauha ja järjestys eivät välttämättä ole luovuuden vastakohta.

- Ranskalaisessa koulussa vapaus näkyy muissa asioissa. Pienten koulun opettajalla on laaja vaikutusvalta opetuksen sisältöön ja hän voi esimerkiksi viedä lapset museoon tai kutsua luokkaan kirjailijan lukemaan kirjojaan. Opetuksessa painotetaan luovuutta ja käytetään hyväksi Pariisin kulttuuritarjontaa, Leime sanoo.

Tärkeintä iloinen asenne oppimiseen

Suomi-koulu luovii kahden hyvin erilaisen kulttuurin välissä. Suomalaisen esikoululaisen ikäisillä ranskalaislapsilla on jo pari, kolme kouluvuotta takanaan. Myös Suomi-koulun oppilaat käyvät samanaikaisesti ranskalaista koulua.

- Emme yritä olla ranskalainen koulu emmekä suomalainen päiväkoti tai esikoulu. Tärkeintä on välittää lapsille iloinen ja positiivinen asenne oppimiseen, Tanttu-Moine kertoo.

- Ranskalaiseen kouluun tottuneet oppilaamme käyttäytyvät yleensä hyvin, mutta me emme odota heidän olevan hiljaa. Pikemminkin kannustamme heitä puhumaan mahdollisimman paljon, koska se on tärkeää kielen oppimisen kannalta. Eikä pienten oppilaitten tarvitse pysyä paikoillaan.

Varsinkin 3-4‑vuotiaiden ja 4-5‑vuotiaiden ryhmissä on paljon vapaata leikkiä ja liikkumista. Hänen mielestään tämä on ehkä ranskalaisen koulun ja Suomi-koulun olennaisin ero. Vaikka myös ranskalaisessa koulussa ulkoillaan ja leikitään vapaasti, ne ovat vain pieni osa tarkasti rytmitettyä päivää.

- Pääpaino on siinä, että annetaan motoriset ja kielelliset valmiudet tulevalle koulutielle. Esikoulun tarkoitus Ranskassa on antaa tasavertainen alku kaikille lapsille taustasta riippumatta.

- Lapsilla on tiedon jano ja he oppivat enemmän kuin uskotaan. Viisivuotiaalle leikki on vielä tärkeää, mutta sen varjolla voi myös oppia, 5-7‑vuotiaita opettava Tanttu-Moine miettii.

Keskiviikkoiltapäivistä onkin tullut Pariisin suomalaistaustaisille lapsille niin tärkeitä, että itku meinaa päästä, jos he joutuvat olemaan poissa Suomi-koulusta.

Pariisin Suomi-koulu tarjoaa suomen kielen opetusta 3-18-vuotiaille suomalaistaustaisille lapsille ja nuorille. Koulussa on yli 70 oppilasta ja sitä ylläpitää L'Ecole finlandaise de Paris ‑niminen yhdistys, jonka jäseniä ovat oppilaiden vanhemmat. Koulun on perustanut vuonna 1974 joukko suomalaisäitejä, ja se on yksi maailman vanhimmista Suomi-kouluista.
Virpi Latva

# data[].attributes.attachment_link.title
Ranskalainen vauvakoulu ei sovi kaikille - Talentia-lehti

# data[].attributes.attachment_link.description
Ranskassa kolmivuotiaiden kouluun lähtö ei arveluta vanhempia eikä varhaiskasvatuksen ammattilaisia. Lapsipsykologin mielestä se ei kuitenkaan sovi kaikille. 🔊 Kuuntele juttu Oppivelvollisuusikää laskettiin Ranskassa vuonna 2019 kuudesta kolmeen vuoteen. Uudistuksen pääsyynä oli se, että kaikissa vieraista kulttuureista tulevissa perheissä ei puhuta kotikielenä ranskaa ja lapsen koulun aloitus kangertelee kielivaikeuksien vuoksi.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Taiteilija, malli

Taiteilija ja malli Iria Leino kuoli New Yorkissa 8. maaliskuuta 2022. Hän oli 89-vuotias, syntynyt Helsingissä 22. joulukuuta 1932.

Leinon alkuperäinen nimi oli Irja Aira Leino, mutta hänet tunnettiin taiteilija- ja mallipiireissä Iriana. Sen nimen hän otti myös virallisesti 2000-luvulla. Leinolla oli Suomen ja Yhdysvaltojen kaksoiskansalaisuus.

Leino kävi Ateneumin piirustuskoulua ja seurapiirijulkkis Tabe Slioorin mannekiinikoulua. Sittemmin Slioor teki uran Yhdysvalloissa toimittajana ja valokuvaajana.

1960-luvun alussa Leino lähti Pariisiin École des Beaux-artsiin. Hän työskenteli myös vaate- ja valokuvamallina. Kansainvälinen ura alkoi, kun muodin sfinksiksi kutsuttu madame Grés löysi Leinon.

Leino työskenteli myös Pierre Balmainin maineikkaassa muotihuoneessa, jossa aloitteli uraansa myös sittemmin legendaksi noussut Karl Lagerfeld. Myös Jacques Heimin muotitalo työllisti Leinoa.

Vuonna 1964 Leino osallistui New Yorkissa Columbia-yliopistossa järjestettyyn taideteollisuusalan kongressiin. Hän oli mukana suomalaista osaamista esittelevässä paneelissa muun muassa muotoilun supertähden Tapio Wirkkalan kanssa.

New York oli noussut taiteen keskukseksi Pariisin ja muiden rinnalle. Leino jäi sinne ja jatkoi taideopintojaan Art Students League of New Yorkissa. Siitä alkaen hän keskittyi kuvataiteeseen. Hän sai Forsin säätiön stipendin vuonna 1965.

Vuonna 1967 Leino oli vieraana suositussa The Tonight Show'ssa , jota juonsi Johnny Carson. Samassa jaksossa oli myös muun muassa ruotsalainen näyttelijä Ingrid Thulin.

Vuonna 1973 Leino osallistui New York Cultural Centerissä yli sadan taiteilijan näyttelyyn Women Choose Women , jota sanottiin ensimmäiseksi laajaksi naisten taiteen museonäyttelyksi kaupungissa. Muun muassa New York Times kiitteli Leinon abstrakteja maalauksia, ja Helsingin Sanomat uutisoi, että kriitikot valitsivat hänet vuoden lupaavaksi taiteilijaksi.

Leinolla oli pitkään ateljee - josta tuli myös koti - entisessä teollisuusrakennuksessa gallerioista tunnetussa SoHon kaupunginosassa Manhattanilla. Suomessa Leinon töitä oli esillä ensimmäisen kerran vuonna 1977 Amos Andersonin taidemuseossa.

Leino harrasti joogaa ja maalasi abstraktien töiden ohella muotokuvan opettajastaan Sri Swami Satchidanandasta. Useimmin hänen taidettaan oli esillä New Yorkissa ja Helsingissä, mutta myös ainakin Brasiliassa, Italiassa ja Ruotsissa.

Harri Römpötti

# data[].attributes.attachment_link.description
Taiteilija, malli Taiteilija ja malli Iria Leino kuoli New Yorkissa 8. maaliskuuta 2022. Hän oli 89-vuotias, syntynyt Helsingissä 22. joulukuuta 1932. Leinon alkuperäinen nimi oli Irja Aira Leino, mutta hänet tunnettiin taiteilija- ja mallipiireissä Iriana. Sen nimen hän otti myös virallisesti 2000-luvulla. Leinolla oli Suomen ja Yhdysvaltojen kaksoiskansalaisuus.

# data[].attributes.body
https://www.nurmijarvenuutiset.fi/paikalliset/4544537

# data[].attributes.attachment_link.title
Nurmijärveläiset maailmalla: ”Suomalaisuus on minulle tärkeää” – Helen Aurilio muutti Nurmijärveltä synnyinmaahansa Kanadaan

# data[].attributes.attachment_link.description
Helen Aurilio on 62-vuotias nainen, joka syntyi Torontossa, Kanadassa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
När kriget bröt ut blev han mannen som svenska medier ringde för att förstå. Joakim Paasikivi har blivit en expert för ett Sverige som blir allt mer intresserat av försvaret.

Finlands sjunde president JK Paasikivi brukade säga att all vishets begynnelse är att erkänna fakta. Det står också på det 40 ton tunga monumentet som restes till minne av honom i Helsingfors 1980.

På plats för att avtäcka minnesmärket var en då 19 år gammal Joakim Paasikivi, presidentens barnbarnsbarn.

- Han dog före jag föddes, men han har alltid varit en viktig person i släkten. Min pappa hade honom som reservfar eftersom farfar dog vid fronten 1942, säger Joakim Paasikivi som i dag är överstelöjtnant och lärare i militär strategi vid Försvarshögskolan i Stockholm.

Det går inte många dagar utan att Joakim Paasikivi syns i tv-rutan i dag. Före den ryska invasionen var han okänd för den stora massan, men i dag är han en folkkär expert som på ett tydligt sätt förklarar Rysslands invasion av Ukraina för svenskarna.

Han har hört att folk skämtsamt kallat honom för en krigs-Tegnell, med hänvisning till den tidigare statsepidemiologen Anders Tegnell som blev känd för det svenska folket när coronapandemin bröt ut.

Joakim Paasikivi har dubbelt medborgarskap och gjorde sin värnplikt vid Nylands brigad i Dragsvik, kontingent 2/79. De svåraste finlandssvenska dialekterna lärde han sig efter elva månader på garnisonen, men finskan fastnade inte.

- Jag har aldrig varit så förvirrad som under de två första veckorna när jag inte förstod kommandona asento, lepo eller käännös oikeaan päin. Men när jag väl förstod att det här var ord och inte bara ljud så gick det lättare.

En modern Paasikivilinje

JK Paasikivis politik gick i korthet ut på att föra en självständig politik på hemmaplan men samtidigt förstå att Sovjetunionen hade ett säkerhetsintresse i Finland som vi måste acceptera och inte gå emot. All vishets begynnelse är att erkänna fakta.

Joakim Paasikivi säger att han genom att studera sin farfarsfar har lärt sig att se världen som den är och inte som den borde vara. Däremot har han en annan linje, som han ser som en utveckling på den så kallade Paasikivilinjen. I korthet går den ut på att man ska revidera sin hållning när fakta förändras.

- En modern Paasikivilinje skiljer sig eftersom man inte längre har någon som står och kikar på en över axeln. I dag kan man ha en genuin självständighet där man själv väljer sina säkerhetspolitiska val tillsammans med likasinnade.

Ett sådant säkerhetspolitiskt val skulle vara att gå med i Nato, något som hade varit otänkbart under JK Paasikivis tid som Finlands president precis efter andra världskriget.

- Jag har länge trott att en klok säkerhetspolitisk lösning vore att gå med i Nato. I synnerhet efter att de baltiska länderna gick med och Östersjön i allt väsentligt nästan blev ett innanhav i Nato. Då blir det mer osäkerhetsskapande att stå utanför än att vara med.
Är du förvånad över att opinionen i Finland och Sverige gällande Nato har förändrats så snabbt?
- Ja det är jag. Att diskussionen flyttades från en plats till en annan på så kort tid är ur ett strategiskt perspektiv fantastiskt intressant.
Du är lärare i militär strategi. Ur ett strategiskt perspektiv, är det klokt med så snabba vändningar?
- Det är lite att gripa tillfället när det är lämpligt. Den farliga situationen är tiden mellan en inlämnad ansökan och ett godkänt medlemskap. Då tror jag att det är klokt att lämna in en ansökan under en period när de ryska förbanden i vårt närområde är nere och dör i Ukraina.
Så talar en strateg?
- I alla fall den här.

Stort försvarsintresse i Sverige

Intresset för försvarsfrågor har ökat markant i Sverige sedan Ryssland inledde sin invasion av Ukraina. För första gången är försvaret en av de tio viktigaste politiska frågorna bland allmänheten, enligt analysföretaget Novus.

Debatten i Sverige har i mångt och mycket präglats av efterklokhet och från många håll en besvikelse över att man inte satsade på försvaret under sent 1990-tal fram till den ryska annekteringen av Krim 2014. Garnisoner lades ner och krismedvetenheten sjönk.

- Vi har varit övertygade om vår egen förträfflighet. Vi har tänkt att vi vet hur världen borde vara och vi har trott att vi har haft rätt under en lång tid, säger Paasikivi och fortsätter:

- Det är för att vi inte haft en 1300 kilometer lång landgräns med en granne som vi inte kan lita på. När baltstaterna blev fria fick vi dessutom våra egna buffertstater, krasst sett. Så vi har kunnat luta oss tillbaka bekvämt och tänkt att jo vi ska ha ett försvar, men det är en bisak jämfört med flera andra viktiga samhällssektorer.

Enligt Paasikivi har svenskarna sakta men säkert förstått att de andra samhällssektorerna inte fungerar om landet inte behåller sin självständighet.

- De andra frågorna är underordnade försvarsfrågan. Om man tror att det finns ett hot mot vår självständighet och territoriella integritet då bör man ha ett försvar som kan dimensioneras efter de hot vi ser. De hoten måste vi se på lång sikt och misstaget vi gjorde, som inte Finland gjorde, var att vi tog intäkten att Ryssland aldrig kommer bli starkt igen, säger han.

"Mordtivolit" i Butja har vi sett förr - Finland ett exempel

Det som överraskat Joakim Paasikivi mest sedan kriget i Ukraina bröt ut är den ryska inkompetensen. Ukraina har med en militärteknologiskt underordnad armé på flera håll lyckats försvara sig mot den ryska attacken.

När Ryssland nu drar sig tillbaka från Kievområdet efter att misslyckats med att försöka inta landets huvudstad möts världen av grova bilder från stadens förorter. De ryska soldaterna verkar urskiljningslöst ha dödat och torterat hundratals personer. Staden Butja står som exempel på hur rå den ryska krigföringen kan vara.

Joakim Paasikivi skakar på huvudet.

- Man har haft ett slags mordtivoli av odisciplinerade soldater, det trodde jag inte att skulle förekomma här. Men vi har sett liknande förr i tiden, exempelvis de ryska partisanerna i Finland som ursinningslöst mördade folk på sjukhus och i byar, säger Paasikivi.

Han syftar på de ryska överfallen och morden på civila i byarna i ödemarken nära östgränsen under fortsättningskriget.

Enligt Paasikivi finns det något i den ryska militära apparaten som tillåter dessa övergrepp. Men han kan inte förklara det som en strategi från ryskt håll.

- Det finns inte någon egentlig vinst. Det fyller inget militärt syfte och odisciplinerade soldater är ofta svårare att styra än andra. Jag kan endast se inkompetens och grymhet.

Men vid sidan om det odisciplinerade och besinningslösa våldet finns det också tecken på ett mer systematiskt dödande. Paasikivi säger att rädsla är ett mycket starkt styrmedel och genom den linsen kan man se det systematiska dödandet som en strategi. Genom att döda människor på grund av deras åsikter så hindrar man andra från att öppna munnen.

Han nämner den mördade borgmästarfamiljen i Motyzhyn som ett exempel. De blev skjutna efter att ha vägrat samarbeta med ryska styrkor.

- Vi kan komma att få ser mer av den här typen av våld också, säger han och fortsätter:

- Det systematiska dödandet är rimligen beordrat av chefer och då undrar man hur högt upp det går.

Joakim Paasikivi ser de ryska styrkornas terror i Kievs förorter som ytterligare en orsak att stärka det nationella försvaret.

- Det här skärper sinnena ytterligare. Det här är den potentiella fiende som vi står inför och det här hade kunnat vara vilken förort i Stockholm som helst.
Ser du att risken i dag är mindre för ett storskaligt europeiskt krig än den var då invasionen av Ukraina inleddes?
- Jag tror det. Det är tack vare det ukrainska, oerhört tappra och överraskande bra, motståndet där man förstört så mycket av den ryska armén. Varje rysk stridsvagn som förstörs i Ukraina är en stridsvagn mindre som kan komma hit.

Artikeln uppdaterad 7.4.2022 kl 15:36: JK Paasikivis citat rättat till det ordagrant korrekta "All vishets begynnelse är att erkänna fakta".

# data[].attributes.attachment_link.title
President Paasikivis barnbarnsbarn har blivit en av Sveriges folkkäraste försvarsexperter: "Han har lärt mig att se världen som den är och inte som den borde vara"

# data[].attributes.attachment_link.description
När kriget bröt ut blev han mannen som svenska medier ringde för att förstå. Joakim Paasikivi har blivit en expert för ett Sverige som blir allt mer intresserat av försvaret. Finlands sjunde president JK Paasikivi brukade säga att all vishets begynnelse är att erkänna fakta.

# data[].attributes.attachment_link.title
Suomen Akatemian uusi pääjohtaja sai pöydälleen myös Ukrainan sodan aiheuttamat muutokset tiedemaailmaan

# data[].attributes.attachment_link.description
Maaliskuun alussa pääjohtajana aloittanut Paula Eerola arvioi päättäjien ymmärtävän, mitä tutkimus merkitsee yhteiskunnan hyvinvoinnille. Epävarmuus rahoituksesta on silti jatkuvaa.

# data[].attributes.body
https://yle.fi/uutiset/3-12384314

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Anna Lukkari vaihtoi Milanon Sotkamoon. Hänen kaltaisiaan paluumuuttajia on ollut koronavuosina erityisen paljon, mutta nyt määrä on kääntynyt laskuun.

Anna Lukkari hymyilee Vuokatinvaaran laella. Hän sanoo olevansa tyytyväinen tähän hetkeen ja asumiseen taas Kainuussa.

Anna Lukkari elehtii käsillään Vuokatin koululla. On menossa englannin tunti, ja nelosluokkalaiset esittävät pantomiimina kotitöitä. Toiset arvailevat englanniksi mitä kukin esittää.

Lukkarin eläväinen hahmo varastaa huomion, siinä on jotain ei-perisuomalaista. Käsillä selittäminen tarttui Lukkariin Italiasta.

Myös oppilaat ovat huomanneet käsillä puhumisen tavan: oppilaat matkivat jatkuvasti Lukkaria tunneilla.

Siinä missä oppilaat ovat totutelleet opettajan eläväisyyteen, on Lukkarilla ollut totuttelemista muun muassa työpäivien lyhyyteen. Italiassa päivälle tuli pituutta jo pelkästään työmatkojen ja ruuhkien takia. Suomessa ladulle on kerennyt valoisan aikaan.

- Ei pitäisi verrata eikä saa verrata, koska nämä ovat kaksi täysin erilaista maailmaa. Molemmissa on omat ja hyvät ja huonot puolensa.

Maailmalta palannut Lukkari ei ole harvinaisuus: korona-aikana suomalaisten paluumuutto on Tilastokeskuksen mukaan lisääntynyt ja oli vuonna 2020 kiivainta vuosikymmeniin.

Vuosi Italiassa venyi kymmeneksi

Kainuulaislähtöinen Lukkari asui Kajaanissa vauvasta yliopistosta valmistumiseen saakka. 25-vuotiaana vastavalmistuneena opettajana polte kokea maailma oli kova.

Elokuussa 2011 Lukkari lähti Italiaan vuoden reissulle, joka venähti lähes kymmeneksi vuodeksi.

Anna Lukkari löysi töitä Suomeen paluun jälkeen Vuokatin koululta vieraiden kielten opettajana. Kuva: Tanja Outi Elina Heikkonen / Yle

Helmikuussa 2020 hän matkasi Suomeen pitkälle viikonloppumatkalle. Sitten Italiaan iski korona ja pitkä viikonloppu venyi neljäksi kuukaudeksi.

- Tilanne meni tosi pahaksi Italiassa heti. Koin, että on ehkä parempi olla täällä Suomessa ja odotella miten tilanne siellä etenee.

Italialainen lockdown, jossa lupa oli käydä ainoastaan kaupassa ja sinnekin aika varattiin puhelinsovelluksen kautta ei houkuttanut, vaan Lukkari jäi läheistensä seuraan Suomeen.

Kuntokeskusvalmentajan työt olivat ensimmäisten karsittavien listalla, kun koronapandemia jylläsi Italiassa.

- Se oli varmaan siihenastisen elämäni hankalin tilanne ja ahdistavakin kokemus. Epätietoisuus on kaikkein ikävin tilanne. Epävarmuus, että pystyykö palaamaan esimerkiksi töihin milloin ja onko työpaikkaa minne palata.

Kesällä 2020 Anna Lukkari palasi Milanoon - vain huomatakseen miljoonakaupungin muutoksen ja hiljaisuuden. Milano ei enää tuntunut samalta.

Kuuntele alta, miten Anna Lukkari kuvailee Milanoa koronan jälkeen:

Italialainen elämäntyyli tuli kotoisaksi

Italia valikoitui Anna Lukkarin maastamuuton kohteeksi muun muassa järvien ja Alppien vuoksi. Työpaikka löytyi yksityiskoulusta englannin opettajana. Italialainen elämä ja elämäntyyli veivät mennessään.

Lopulta Lukkari löysi itsensä kuntokeskuksen valmentajan paikalta Milanosta ja opiskelemasta urheilujohtamista ja markkinointia yliopistossa.

Lukkarille italialainen elämäntyyli myöhäisine päivällisineen sekä ystävien näkemisineen kävi hyvin. Ainut miinus miljoonakaupungin menossa oli jatkuva ruuhka.

Ruuhkia Lukkari pakeni vuoden ajaksi Dolomiiteille Val Gardenaan. Työpaikan tarjoama siirto ja mahdollisuus laskea valkoisia rinteitä lounastunnit houkuttelivat.

Vaikka Lukkari kertoo olleensa ylpeä Kainuusta ja omista juuristaan, niin henkinen koti löytyi Italiasta.

- Italiassa omalle luonteenlaadulle ja persoonalle löytyi oikea paikka ja koti.

Italiassa Anna Lukkaria viehättivät Alpit. Nyt kotirinne löytyy Vuokatista. Kuva: Tanja Outi Elina Heikkonen / Yle

Tuhannen kilometrin terapiahiihto

Anna Lukkarin palattua Milanoon Italiaa odotti syksyllä 2020 toinen koronasulku. Hän päätti jälleen lähteä Suomeen. Opettajalle löytyi työpaikka Vuokatin koululta.

Palaaminen taas takaisin ja sopeutuminen suomalaiseen elämänrytmiin eivät tapahtuneet käden käänteessä. Lukkari käsitteli asiaa hiihtämällä tuhat kilometriä ensimmäisenä Suomen-talvenaan.

- Siitä tuli ehkä ennen kaikkea terapiakeino täällä Kainuun upeissa maisemissa, että kävi sitä omaa paluumuuttoa läpi.

Tällä hetkellä Lukkarin elämä on asettunut uomiinsa Suomessa ja oma asunto on hankittu Sotkamosta. Lukkari on helposti innostuva, joten ehkä joku päivä odottaa paluu Italiaan - tai lähtö jonnekin muualle.

- Itseni tuntien en lyö mitään lukkoon, enkä sulje mitään toisaalta pois.

Muuttoliike kääntyi korona-aikana

Koronapandemian aikana suomalaisten muuttoliike on kääntynyt niin, että nyt enemmän Suomen kansalaisia muuttaa takaisin maahan kuin maasta pois. Viime vuonna muuttoliike hiljeni hieman, mutta ennakkotietojen perusteella takaisin Suomeen muutti silti 8129 ja ulkomaille 7996 Suomen kansalaista.

Vuonna 2020 Suomen kansalaisten maahanmuutto oli Tilastokeskuksen mukaan vilkkainta ainakin kolmeenkymmeneen vuoteen. Kun vuonna 2018 tulijoita oli 7960, toissa vuonna paluumuuttajia jo 9638.

Samaan aikaan maastamuutto väheni. Vuonna 2018 suomalaisia muutti ulkomaille yli 11 500, toissa vuonna enää 8580.

Syytä ei tiedetä, sillä sitä ei muuttajilta kysellä. Tilastokeskuskin arvioi, että koronalla on ollut vaikutuksensa.

Paluumuutto näkyy myös maakunnissa. Anna Lukkarin tapaan Kainuuseen paluumuuttaneita oli vuonna 2020 52. Saman verran tosin muutettiin Kainuusta ulkomaille.

Useimpina aiempina vuonna muuttotase Kainuun ja maailman välillä on ollut miinuksella, välillä reippaastikin.
Mitä ajatuksia juttu herätti? Osallistu keskusteluun paluumuutosta Yle Tunnuksella sunnuntaihin 3.4. kello 23 saakka. Juttua korjattu 4.4.2022 kello 8.18, oppilaat eivät parodioineet Lukkaria joulujuhlassa, vaan matkiminen on päivittäistä.

# data[].attributes.attachment_link.title
Italialaistunut Anna Lukkari tuli Kainuuseen pitkäksi viikonlopuksi, mutta jäi asumaan - sopeutuminen vaati tuhannen kilometrin terapiahiihdon

# data[].attributes.attachment_link.description
Anna Lukkari vaihtoi Milanon Sotkamoon. Hänen kaltaisiaan paluumuuttajia on ollut koronavuosina erityisen paljon, mutta nyt määrä on kääntynyt laskuun. Anna Lukkari elehtii käsillään Vuokatin koululla. On menossa englannin tunti, ja nelosluokkalaiset esittävät pantomiimina kotitöitä. Toiset arvailevat englanniksi mitä kukin esittää. Lukkarin eläväinen hahmo varastaa huomion, siinä on jotain ei-perisuomalaista.

# data[].attributes.body
https://www.hs.fi/ulkomaat/art-2000008537986.html?share=381293f3530e2a7d347b63fbaf5989d0

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Politiikkaa aiemmin vieroksunut amerikansuomalainen Outi Papamarcos heittäytyi täysillä mukaan vuoden 2020 presidentinvaaleihin kaataakseen Trumpin. Nyt hän purkaa kirjassaan tuntojaan 40 vuodesta Yhdysvalloissa ja Trumpin ajasta.

On epämukavaa osallistua yhteiskunnalliseen keskusteluun, kun politiikka on silkkaa riitelyä. Vielä epämukavampaa on pukeutua paitaan, johon painettu teksti Make Lies Wrong Again väittää joidenkin omien naapureidenkin olevan myrkyllisiä valheita sylkevän miehen pauloissa.

Erityisen epämukavaa on ryhtyä vaalikampanjan aktivistiksi, jos pitää itseään syrjään vetäytyvänä epäpoliittisena introverttinä.

Outi Papamarcos päätti heittäytyä rajusti epämukavuusalueelleen vuonna 2020, kun Yhdysvallat valmistautui presidentinvaaliin republikaani Donald Trumpin ja demokraatti Joe Bidenin välillä. Papamarcosilla oli vaalissa vain yksi tavoite: pysäyttää Trump, jota hän piti uhkana maansa demokratialle.

Hän jakoi vaalimainoksia oville, lahjoitti tuhansia dollareita demokraateille, soitti ja kirjoitti kirjeitä äänestäjille ja toimi h-hetken koittaessa vaalitarkkailijana.

Motiivi osallistumiselle kuuluu näin: "Pahuuden voittoon riittää se, etteivät hyvät tee mitään."

Pennsylvanian West Groven pikkukaupungissa asuva suomalaisamerikkalainen Papamarcos, 60, on kirjoittanut vimmaisen kirjan Ja sitten tuli Trump , jossa hän purkaa 40 vuoden elämäänsä Yhdysvalloissa. Se jakautuu kahteen aikakauteen: elämään ennen poliitikko-Trumpia ja sen jälkeen.

Papamarcos hankki nuoruudessaan insinöörin tutkinnon ja teki ennen eläköitymistään uran it-jätti IBM:n palveluksessa. Hän nai republikaaneja äänestävän Andyn, kasvatti kolme lasta ja kiinnitti vain vähän huomiota politiikkaan.

Jossain taustalla Reagan vaihtui Bushiksi, Bush Clintoniksi ja niin edelleen. Vaaleissa Papamarcos oli sitoutumaton äänestäjä ja valitsi ehdokkaansa pätevyyden perusteella, esimerkiksi vuonna 1992 hän äänesti republikaani George H. W. Bushia.

Kunnes tuli Trump.

Kuten miljoonat amerikkalaiset, Papamarcos oli aiemmin suhtautunut liikemiehenä tunnettuun Trumpiin uteliaasti. Mediassa Trump oli eksentrinen koheltaja, jonka rinnalla seisoi uhkeita vaimoja ja jonka kohuista riitti tarinaa.

"Donald oli mielestäni komea ja sympaattinen. Jos kampaajalla käteen sattui lehti, jonka juorupalstalla kirjoitettiin Trumpista, luin sen", kirjoittaa Papamarcos.

Mutta kun sama mies astui politiikkaan, hän osoittautui mafiosomaiseksi vallankäyttäjäksi ja kansankiihottajaksi, jolle totuus, demokratia ja yhteiskunnan rakentaminen olivat sivuseikkoja.

"Trump lupaa tehdä kaiken paremmaksi ja Amerikan uudelleen mahtavaksi. Mutta mitä rakentavia ratkaisuja hän tarjoaa niille amerikkalaisille, joiden elämä on niin epävarmaa ja näköalatonta, että he etsivät pakoa todellisuudesta? (Spoiler alert: ei mitään.)"

Suomalaiselle Papamarcosin kirja on helposti lähestyttävä, koska hän soljuttaa sekaan omaa elämäntarinaansa ja tekee vertauksia amerikkalaisen ja suomalaisen yhteiskunnan välillä. Synkeäsävyistä tekstiä keventävät lainaukset Tove Janssonin Muumikirjoista ja Papamarcosin alleviivaamaton huumori.

"Trumpista on tullut mörkö, jonka pelkkä nimi tai kuva saa minut kavahtamaan. Mörkö, joka huutaa pitkään pimeässä ja jonka mörinä niin kauhistutti Muumilaakson Nyytin, että hän jätti kotinsa päästäkseen kuulemasta sitä."

Haastattelin Papamarcosia vuoden 2020 vaalien edellä HS:n juttuun, jossa kerroin hänen pitämästään Raportteja Trumppilasta -blogista. Kirjassaan hän kertoo, että jutun tuoma näkyvyys lisäsi blogin lukijakuntaa tuhansilla ihmisillä.

SattumaLTA Papamarcos koki lapsena Pohjois-Karjalassa samanlaisen ilmapiirin kuin Trump-ajan Yhdysvalloissa: kärjekkään yhteiskunnan kahtiajaon.

Hän eli lapsuutensa Uimaharjun Honkavaaran kylässä, jonne metsäyhtiö Enso-Gutzeit rakensi sellutehtaan. Isä oli tehtaan johtaja ja kylän ainoita toimihenkilöitä. Perhe nähtiin herrasväkenä, jota duunareiden sopi sättiä. Outi-tyttö joutui vuosiksi kiusaamisen uhriksi.

"Päättelin, että politiikka on kieroa peliä ja myrkkyä, joka riitauttaa naapurit ja kaverit ja asettaa ihmiset toisiaan vastaan 'meiksi' ja 'muiksi'."

Optimismille rakennettu Amerikka oli raikas vaihtoehto 1970-luvun riitaiselle Suomelle. Mutta minkä taakseen jätti, sen edestään löysi.

Papamarcos olisi voinut tehdä kirjan omien kokemustensa varaan, mutta Ja sitten tuli Trump on kelpo pyrkimys analysoida, mikä Trump oikein on ja miten hän saattoi nousta valtaan. Insinöörin lisäksi Papamarcos on yhteiskuntatieteiden maisteri, joka on ahminut kirjoja ja uutisia ymmärryksensä tueksi.

Parasta antia ovat Papamarcosin kokemusten ja kohtaamisten kautta marinoituneet näkemykset amerikkalaisarjesta ja huono-osaisten vaikeuksista, jotka Trump osasi valjastaa yksinkertaistavan iskulausepolitiikkansa raaka-aineeksi.

Papamarcos selittää, miten republikaanien "arvojen sisällissota ja raivopolitiikka" sekä monien äänestäjien mukavuudenhalu saivat sekalaisen seurakunnan - herätyskristilliset evankelikaaliset sekä vähäosaiset että hyväosaiset valkoiset - tukemaan Trumpia.

Häntä palvottiin mutta äänestettiin myös nenästä pidellen. Trumpin puheista lumoutuneet ja itsetuntoa saaneet huono-osaiset äänestivät idoliaan omien taloudellisten etujensa vastaisesti, kun taas rikkaat tukivat Trumpia saadakseen alhaisempia veroja. Kristitty oikeisto himoitsi konservatiivisia tuomareita.

Papamarcos on hieman heikommilla jäillä, kun hän selittää Yhdysvaltain kahtiajaon aikaperspektiiviä. Kirjaan on jäänyt joitakin lapsuksia, kuten vuosilukuvirheitä. Kustantaja on harmillisesti poistanut alkuperäisessä käsikirjoituksessa olleet lähdeviitteet, vaikka runsas lähdeluettelo on kirjaan jätettykin.

Analyysiä ryydittää sopivin väliajoin ajattelijoita Aristoteleestä totalitarismia pohdiskelleeseen Hannah Arendtiin. Katse on usein siinä, millaista tuhoa Trump teki totuuskäsitykselle, ja Papamarcos näkee pelottavia yhtäläisyyksiä Trumpin sekä Stalinin ja Hitlerin välillä.

Papamarcosin mielestä yksi riskitekijä amerikkalaisille on halu kokeilla aina jotain uutta. Presidentiksi on kelvannut maapähkinäfarmari Jimmy Carter, elokuvatähti Ronald Reagan ja tosi-tv-tähti Trump.

"Amerikkalaisten optimismissa ja innokkuudessa kokeilla kaikkea uutta piilee naiiviuden vaara: diktatuuriakaan ei osata pelätä, vaan sitä ollaan valmiita kokeilemaan."

Aiemmin pragmaattisista poliitikoista tunnetussa maassa ei ole enää edes yhteisiä faktoja, vaan on "meidän ja muiden" totuudet kuin 1970-luvun Honkavaarassa. Trumpin viljelemä totuus vaalien alla oli se, että hänet voi päihittää vain vilpin avulla.

Kun Trump hävisi, hänen kannattajansa näkivät profetian toteutuneen, vaikka vaalit sujuivat moitteettomasti. Tuiki tavalliset amerikkalaiset nielivät Trumpin valheet ja lähtivät jopa kongressitalon väkivaltaiseen valtaamiseen kumotakseen vaalituloksen.

Liberaalien pelko on, että Trump ei ole mennyt mihinkään, vaikka presidenttinä onkin nyt Biden ja Trump asuu kartanossaan Floridassa. Republikaanit kun sitovat yhä kohtalonsa Trumpiin.

"Trump lähti, Trumppila jäi. Maanpaossa oleva kuningas jatkaa kansansa hallitsemista Floridasta käsin."

Suurta huolta aiheuttaa se, että republikaanit ajavat lainmuutoksia ja henkilövaihdoksia, jotka vaikeuttavat äänestämistä ja tekevät tulevien vaalitulosten haastamisen helpommaksi.

"Siinä missä ensimmäinen yritys [voittaa vaalit vilpillä] perustui lähinnä Trumpin sekavaan sooloiluun, republikaanipuolue varustautuu nyt määrätietoisesti uuteen yritykseen vuonna 2024", Papamarcos uskoo.

Papamarcos lainaa historioitsija Timothy Snyderin synkkää toteamusta: "Historia näyttää, että epäonnistunut vallankaappausyritys on harjoitusajo onnistuneelle vallankaappausyritykselle."

Papamarcosin oli eläkkeelle päästyään aikomus jäädä elämään "muumilaaksolaista kuistielämää", mutta hänestä tulikin yksi miljoonista amerikkalaisista demokratia-aktivisteista. Siitä roolista ei pääse välttämättä kovin pian eroon.

"Jotain suurta pitäisi tapahtua, jottei Trump pyrkisi presidentiksi uudestaan", Papamarcos arvioi kirjansa lopussa.

Kun kysyn viestissä, onko Papamarcos valmis taistoon myös vuonna 2024, hän vastaa:

"Jos Trump - tai Trump Jr. tai joku muu Trumpin valheita julistava republikaani - pyrkii presidentiksi, on minunkin noustava taas barrikadeille."

Outi Papamarcos: Ja sitten tuli Trump. Aviador. 240 s.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kirjat | Introvertti itäsuomalainen Outi Papamarcos muutti Yhdysvaltoihin ja eli vuosikymmenet periamerikkalaista elämää, kunnes tuli Trump

# data[].attributes.attachment_link.description
Politiikkaa aiemmin vieroksunut amerikansuomalainen Outi Papamarcos heittäytyi täysillä mukaan vuoden 2020 presidentinvaaleihin kaataakseen Trumpin. Nyt hän purkaa kirjassaan tuntojaan 40 vuodesta Yhdysvalloissa ja Trumpin ajasta. On epämukavaa osallistua yhteiskunnalliseen keskusteluun, kun politiikka on silkkaa riitelyä. Vielä epämukavampaa on pukeutua paitaan, johon painettu teksti Make Lies Wrong Again väittää joidenkin omien naapureidenkin olevan myrkyllisiä valheita sylkevän miehen pauloissa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jaa artikkeli uutiskirje Lähetä vinkki

Avioeron jälkeen Tuija Jussila vei tavaransa varastoon ja muutti pieneen sveitsiläiskylään, jossa hän hoitaa kahta pikkupoikaa. Vapaapäivinä hän hurauttaa Strasbourgiin tai Nizzaan.

Lastenhoitaja Tuija Jussila, 56, ja Axel, 5, ovat pienen sveitsiläiskylän kuuluisin kaksikko. He nimittäin ulkoilevat joka päivä, satoi tai paistoi. Kukaan muu ei tee samaa.

Axel tykkää erityisesti sadepäivistä. Silloin he kiertävät kylän vesilätäköt, ja Axel juoksee tai pyöräilee niiden läpi.

"Axel tykkää myös työkoneista. Kun kylällä rakennetaan, menemme seuraamaan tilannetta. Välillä nauran, että työmiehet ehkä luulevat minun katselevan heitä", Tuija Jussila kertoo.

Neljä vuotta sitten hänen elämäänsä Suomessa tuli suuria muutoksia.

"Silloin muistin, miten hieno ja kasvattava kokemus vaihto-oppilasaika oli tyttärelleni."

Vaikka Tuija ei ole erityisen seikkailunhaluinen eikä lukiossa hankittu kielitaitokaan ollut hyvä, hän päätti hakea nannyksi ulkomaille.

Avioero ja muutokset elämässä

Ensin Tuija oli eronnut pitkästä avioliitosta. Pian sen jälkeen oli suljettu sisäilmaongelmien takia päiväkoti, jonka työyhteisössä hän oli viihtynyt 10 vuotta.

"Elämässä oli liikaa muutoksia, ja työmotivaatio oli hiukan hukassa. Pohdin, mitä uutta voisin vielä tehdä. Lapsenlapsia ei ollut tulossa, omat vanhemmat olivat vielä hyvässä kunnossa eikä uutta miestäkään ollut löytynyt."

Avioeron jälkeen Tuija lähti yksin Lontooseen pitkäksi viikonlopuksi.

"Se oli tosi kivaa, ja selvisin kaikista tilanteista. Se antoi lisärohkaisua nannyn hommiin. Tavoitteeksi tuli työ englanninkielisessä maassa."

Tuija oli työskennellyt 19-vuotiaasta asti päiväkodissa, lastensuojelussa ja koulussa. Pian hän löysi Nordic Nannies -firman kautta työpaikan: lastenhoitaja Sveitsissä. Kun hän tapasi perheen äidin Suomessa keväällä 2019, heillä synkkasi heti.

Perheen vanhemmat ovat vaativassa vuorotyössä, ja hankalien työaikojen takia lastenhoitaja asuu perheessä. Tuijasta ei tullut taskurahaa saava au-pair, vaan lastenhoidon ammattilainen, joka saa kunnon palkkaa ja neljä viikkoa vuosilomaa.

Tuija luopui vuokrakaksiostaan ja vuokrasi tavaroilleen yhdeksän neliön varaston. Hän pakkasi elämänsä kahteen matkalaukkuun ja lentolaukkuun ja lensi heinäkuussa 2019 Zürichiin.

Uusia ja vanhoja harrastuksia kotikylässä

Ensimmäiset päivät uudessa kotikylässä olivat ikimuistoisia.

"Yllätyin sen pakahduttavan upeista maisemista: koko ajan näkee kauas."

Tuija oppi pian kulkemaan alueella: ensin yhden kukkulan päälle ja sieltä seuraavaan kauniiseen kylään. Alueella on paljon virallisia, opastettuja reittejä.

"En ollut aikaisemmin mikään patikoija, mutta nyt olen hurahtanut kävelyyn."

Se on paras ajanviete, sillä muutaman ruokapaikan lisäksi kylässä ei ole muuta viihdykettä.

Työpäivän päätteeksi lastenhoitaja tekee usein tunnin kävelylenkin. Sitten hän palaa omaan tilaansa, joka on 40 neliön yläkerta perheen kodissa. Sinne on avoportaat, eikä välissä ole ovea.

"Elämän äänet kuuluvat tietysti puolin ja toisin, mutta ne eivät minua häiritse. Minulla on oma vessa ja suihku, mutta ei keittiötä. Sopimukseeni kuuluu täyshoito, vapaapäivinäkin. Illat vietän enimmäkseen yläkerrassa, jossa viihdyn hyvin."

Illalla huoneessaan Tuija jumppaa videoiden avulla, neuloo, kuuntelee äänikirjaa, päivittää Instagramia tai katsoo tabletilta suomalaisia suoratoistopalveluita. The Voice of Finland ja Tanssii tähtien kanssa ovat hänen suosikkejaan.

Supersosiaalisella Tuijalla on Suomessa laaja ystäväpiiri, mutta yllätyksekseen hän on huomannut viihtyvänsä uneliaan pikkukylän rauhassa. Siellä ehtii miettiä omaa elämäänsä.

Arjen pelisäännöt

Arki Sveitsissä rullaa hyvin. Joka toinen viikko Tuija kuljettaa Axelin pariksi tunniksi lähikaupungin Suomi-kouluun. Vuosi sitten Tuija vei Axelia viereisen kylän Spielgruppe-kerhoon kahdesti viikossa, mutta elokuussa 2021 Axel aloitti esikoulua vastaavan kindergartenin neljänä päivänä viikossa.

Kun perheen äiti sai toisen lapsen ja oli äitiyslomalla, Tuija lensi puoleksi vuodeksi Suomeen.

"Kun palasin tammikuussa, Axel sanoi suloisesti minua parhaaksi joululahjakseen."

Tuijasta tuntui hyvältä palata perheeseen hoitamaan Axelia ja 1-vuotiasta Linusta.

"Olen kiintynyt perheeseen. Haluan työpanoksellani antaa äidille rauhallisen paluun työelämään. Kun Linus vähän kasvaa, käymme pihalla leikkimässä ja katsomassa kylän eläimiä."

Tuija on yllättynyt, että yhteiselo perheen kanssa on sujunut niin hyvin. Lastenhoitaja tuntee itsensä tasa-arvoiseksi perheessä. Kaikki kuuntelevat ja kunnioittavat toistensa mielipiteitä.

"Mukavinta on se, kuinka toisilleen tuntemattomat ihmiset voivat ajatella niin samalla lailla lastenkasvatuksesta. Se on minulle tärkeää. Käymme välillä kasvatuskeskusteluja, joissa päivitämme poikien arjen säännöt. Katsomme, että meillä kaikilla on samansuuntaiset toimintatavat."

Kodin pintapuolinen järjestys kuuluu Tuijan työhön, mutta ei varsinainen siivoaminen. Hän pyrkii kuitenkin osallistumaan kodinhoitoon silloin, kun lastenhoito antaa myöten.

"Kokkailu on minulle täällä uusi aluevaltaus. En nimittäin ole mikään keittiöihminen, ja tämän kerroin jo työhaastattelussakin."

Onneksi perheen isä ja äiti tekevät herkullista ruokaa. Lämmin ateria syödään kahdesti päivässä.

"Minäkin pyöräytän joskus ruokaa Samasta padasta -kirjan ohjeiden mukaan. Esimerkiksi porkkana- ja pinaattiletut maistuvat kaikille."

Maassan maan tavat

Autolla ajamiseen Tuijan on täytynyt totutella, sillä ajoväylät ovat usein kapeita ja ajokulttuuri on dynaamisempaa kuin Suomessa.

Tuijalla on periaatteessa päivätyö, mutta vanhempien vuorotyön takia lastenhoitaja "päivystää" usein aamuyöllä ja on töissä joskus viikonloppuisin ja juhlapyhinä. Niistä korvauksena hänellä on peräti 12 vapaapäivää kuukaudessa.

Jokaisen Sveitsissä asuvan on otettava pakollinen noin 300 euroa kuussa maksava sairausvakuutus. Sen turvin saa perushoitoa, mutta lisävakuutuksia on tarpeen ottaa muun muassa ambulanssikuljetuksia varten. Tuija on ottanut noin 350 euroa kuussa maksavan vakuutuksen. Lisäksi työnantaja on ottanut hänelle työhön liittyvän vakuutuksen.

"Toisaalta maksan tuloistani veroa vain neljä prosenttia. Sveitsissä on alhainen veroprosentti."

Sveitsissä kaikki on lähellä. Kahden päivän vapaalla Tuija matkustaa johonkin lähikaupunkiin ja yöpyy useimmiten hotellissa. Kahden vuoden aikana hän on nukkunut yli 30 hotellissa.

Sveitsin julkinen liikenne on hyvä. Tuijan kotikylästä lähtee pari kertaa tunnissa bussi lähikaupunkiin, josta pääsee junalla ympäri Sveitsiä. Ostamalla 185 frangia vuodessa maksavan etukortin saa melkein puoleen hintaan bussi- ja junaliput.

"Sen isompia suunnittelematta lähden sinä päivänä, kun vapaani alkaa. Varaan majapaikan usein vasta junassa. Viimeksi päätin matkustaa Delémontiin, jonka lähellä on myös mielenkiintoinen Saint-Ursannen keskiaikainen kylä. Kävelen, katselen, käyn kahvilla."

Kiinnostaviin kaupunkeihin on Sveitsistä lyhyt matka. Lontoo, Bordeaux, Nizza, Porto, Nantes, Alicante, Malaga, Madrid, Barcelona, Berliini, Hampuri, Frankfurt, Strasbourg - kaikki jo tuttuja paikkoja Tuijalle.

"Sveitsiläiskaupunkien museo-, kirkko- ja puistokiintiö täyttyi jo jossain vaiheessa."

Tuija jakaa upeita kokemuksiaan Instagramissa.

"Laitan Instaan kuvia ystävien, vanhempien ja lasten iloksi. Vanhempieni kanssa puhun videopuheluita ja näytän heille samalla maisemia."

Seikkailu on vielä kesken

Tuija on toki tutustunut myös paikallisiin miehiin. Tinderin kautta löytyi mukava sveitsiläismies Chris, jota hän tapaili vuoden ajan vapaa-aikanaan. He kävivät yhdessä patikoimassa. Hänen kauttaan Tuija tutustui sveitsiläiseen kulttuuriin.

"Suhteen kehittäminen on kuitenkin vaikeaa, kun kumpikaan ei puhunut omaa äidinkieltään. Kun tulin Suomeen puoleksi vuodeksi, en halunnut hänen odottavan minua. Niinpä päätimme olla vain ystäviä. Hän kävi kesällä luonani Suomessa, ja sain esitellä Helsinkiä hänelle."

Nyt Tuija on tapaillut pari kertaa 20 vuotta Sveitsissä asunutta brittimiestä. Hän löytyi FB dating -sovelluksen kautta.

"Hänen kanssaan voin ehkä parantaa englannintaitojani. Minähän halusin englanninkieliseen maahan vahvistamaan kielitaitoani, mutta päädyin maahan, jossa puhutaan ranskaa, saksaa ja italiaa ja englantia vai heikosti. En tuhlaa aikaani saksan opiskeluun, koska kielten oppiminen on minulle vaikeaa."

Tuijan työsopimus on toistaiseksi voimassa, mutta hän arvelee jatkavansa pestiä vähintään vuoden.

"Yhtään en ole lähtöäni katunut, ja seikkailu on vielä kesken. Olen oppinut paljon itsestäni. Ennen olin kova sisustamaan ja minulla oli eri kukkaruukut pääsiäiseksi, jouluksi ja kesäksi. Enää tavara ei merkitsee mitään, vaan elämykset ovat nousseet arvoon. Ehkäpä elämänkumppanikin vielä löytyy."

Kokeneille lastenhoitajille kysyntää
Juttu julkaistu ensi kerran Vivan numerossa 3/22.
Nordic Nannies on suomalainen rekrytointitoimisto, joka välittää koulutettuja lastenhoitajia perheisiin. Eniten lastenhoitajia kysytään Keski-Euroopan maihin, Sveitsiin, Saksaan ja Ranskaan. Britannia on Brexitin takia kiinni. Yli puolet asiakkaista etsii suomenkielistä hoitajaa, koska perheen lasten suomen kieltä halutaan vahvistaa.

Jos 50+ ikäinen haluaa Nordic Nanniesin kautta lastenhoitajaksi ulkomaille, täytyy olla alan koulutus tai tuoretta työkokemusta ammatillisesta lapsenhoidosta. Yleisin ulkomaille lapsenhoitajaksi lähtijä on lapsiin erikoistunut lähihoitaja, varhaiskasvatuksen opettaja tai ala-asteen opettaja.
nordicnannies.com, Facebook-sivusto Suomalainen au pair/ Finnish au pair ja www.hoitopaikka.net.
Kiinnostuitko? Tilaa Viva-lehti

# data[].attributes.attachment_link.title
Lastenhoitajaksi maailmalle - Tuija Jussila, 56, lähti nannyksi Sveitsiin

# data[].attributes.attachment_link.description
Jaa artikkeli uutiskirje Lähetä vinkki Avioeron jälkeen Tuija Jussila vei tavaransa varastoon ja muutti pieneen sveitsiläiskylään, jossa hän hoitaa kahta pikkupoikaa. Vapaapäivinä hän hurauttaa Strasbourgiin tai Nizzaan. Lastenhoitaja Tuija Jussila, 56, ja Axel, 5, ovat pienen sveitsiläiskylän kuuluisin kaksikko. He nimittäin ulkoilevat joka päivä, satoi tai paistoi. Kukaan muu ei tee samaa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Milka Hakkarainen on mielenkiintoinen uusi dekkaristituttavuus. Ruotsissa asuvan Hakkaraisen esikoisteos Ei verta rantaa rakkaampaa (Myllylahti) sai juuri Suomen dekkariseuran myöntämän Vuoden esikoisdekkari -tunnustuksen.
Onneksi olkoon Vuoden esikoisdekkari -kunniakirjan johdosta. Mitä kunnianosoitus sinulle merkitsee?
Kiitos! Se on minulle tärkeä tunnustus varsinkin, kun olen jo monena vuotena seurannut Johtolanka- ja esikoisdekkari-palkintojen julkistuksia. En suoraan sanottuna olisi koskaan uskonut olevani palkittujen joukossa, joten tässä toteutui yksi unelma. Kunniakirja kannustaa jatkamaan kirjoittamista!

Esikoiskirjasi Ei verta rantaa rakkaampaa sijoittuu Ruotsin itärannikolle ruotsinsuomalaiseen yhteisöön, jossa alkaa tapahtua selittämättömiä kuolemantapauksia. Kirja on myös tarkkanäköinen kuvaus ruotsinsuomalaisuudesta ja sukupolvien yli kantavasta koti-ikävästä.
Mistä sait tarinaidean ja sysäyksen kirjoittaa kokonainen rikosromaani?
Miten kauan varsinainen kirjoitusprosessi kesti? Mitkä olivat ihanimpia
hetkiä?
Huomasin heti Ruotsiin muutettuani, etten tiennyt juuri mitään ruotsinsuomalaisesta kulttuurista. Suomiseura oli esimerkiksi ihan uusi juttu, ja kieli, joka oli kiva sekoitus vanhanajan sanoja ja ruotsia. Nämä kun yhdisti paikkakuntamme Skutskärin kauniisiin merenrantamaisemiin, oli miljöö dekkarille valmis, ja mieleen alkoi putkahdella henkilöhahmojakin. Omalla äidinkielellä kirjoittaminen oli myös rentouttavaa todellisuuspakoa, kun ruotsin kieli tökki alkuaikoina pahastikin. Olen aina suunnitellut rikosromaanin kirjoittamista, joten genre oli helppo valinta.
Ei verta rantaa rakkaampaa on kerännyt kehuja Suomessa. Millaisen vastaanoton kirja on saanut ruotsinsuomalaisessa yhteisössä?
Kirjoitusprosessi oli sanalla sanoen pitkä. Kaikki sai alkunsa vuoden 2013 Nanowrimosta, eli kuukauden mittaisesta kirjoitustempauksesta, jonka aikana kirjoitetaan 50000 sanaa. Laadin synopsiksen, kirjoitin joka päivä ja sain sanamäärän täyteen. Sitten teksti jäikin pöytälaatikkoon. Joskus luin sen ja taisin tehdä korjauksiakin, mutta kirjoittelin välissä kaikkea muuta. Vasta vuonna 2019 päätin lähettää sen kaverille luettavaksi. Saman vuoden lokakuussa lähetin sen kustantamokierrokselle.
Millä tahdilla aiot julkaista kirjoja vastedes?
Ihanimpia hetkiä oli tietenkin yhteydenotto Myllylahdelta ja kustannussopimuksen allekirjoitus. Nautin kuitenkin suunnattomasti käsikirjoituksen editoinnistakin, koska sain esilukijalta ja kustannustoimittajalta kallisarvoista apua, joka näytti, mihin suuntaan tarina on vietävä.
Millaisia tavoitteita ja haaveita sinulla on kirjoittamisen suhteen?
Eniten varmaan jännitin, mitä Ruotsissa itseäni kauemmin asuneet suomalaiset kirjasta tuumaavat. Olen kuitenkin saanut hyvää palautetta. Kaikki kannustavat viestit ja terveiset ovat olleet esikoiskirjailijavuoden kohokohtia. Kirjan kääntäminen ruotsiksi vaikuttaa toistaiseksi epätodennäköiseltä, mutta pidetään peukkuja!

Millainen lukija itse olet? Mitä kirjoja olet lukenut viimeksi?
Olisi mahtavaa pystyä julkaisemaan kirja kerran vuodessa. Ideoita on jo kymmeneen seuraavaan romaaniin, joten niistä ei ole pulaa, mutta kirjoittaminen on ihan oma työnsä. Toisaalta haluan, että kirjoittaminen tuntuu vastaisuudessakin hauskalta eikä muutu pelkäksi pakoksi. Maa kauhein isien, pian ilmestyvä jatko-osa esikoisromaanilleni, syntyi puolen vuoden sisällä, koska hahmot olivat minulle jo tuttuja. Nyt työn alla on aivan eri paikkaan sijoittuva dekkarikäsikirjoitus, jota on kasassa noin puolet, jos tämänhetkinen juonisuunnitelma ei muutu. Se, näkeekö tarina koskaan päivänvaloa, on vielä arvoitus.

Haluan julkaista lisää kirjoja ja tietenkin tulla taitavammaksi kirjoittajaksi. Yritän myös löytää tehokkaampia tapoja käyttää aikaani, koska olen tosi taitava välttelemään itse kirjoitustyötä. Vaatii itsekuria istua alas ja ruveta kirjoittamaan, joten siinä voi aina parantaa.

Luen tosi monipuolisesti. Tietenkin paljon dekkareita, mutta yöpöydälläni on aina myös fantasiaa ja tieteiskirjallisuutta. Hiljattain olen lukenut esimerkiksi Emma Luoman jännittävän romaanin Perhosten aika ja Sari Rainion ja Juha Rautaheimon dekkarin Vainajat eivät vaikene, joka oli myös Johtolanka-ehdokkaana. Voin suositella kumpaakin!

Kuva: Fredrik Björkman, Arbetarbladet.

Milka Hakkarainen on asunut Ruotsissa yli kymmenen vuotta. Hän on työskennellyt uudessa kotimaassaan toimittajana ja suomen kielen opettajana ja julkaissut novelleja Suomessa ilmestyvissä lehdissä. Hänen esikoisteoksensa Ei verta rantaa rakkaampaa on saatavilla e-kirjana ja äänikirjana. Kuuntele näyte täältä.

# data[].attributes.attachment_link.title
Milka Hakkaraisen kirjailijan ura alkoi upeasti: "Ideoita on jo kymmeneen seuraavaan romaaniin"

# data[].attributes.attachment_link.description
Milka Hakkarainen on mielenkiintoinen uusi dekkaristituttavuus. Ruotsissa asuvan Hakkaraisen esikoisteos Ei verta rantaa rakkaampaa (Myllylahti) sai juuri Suomen dekkariseuran myöntämän Vuoden esikoisdekkari -tunnustuksen. Onneksi olkoon Vuoden esikoisdekkari -kunniakirjan johdosta. Mitä kunnianosoitus sinulle merkitsee? Kiitos! Se on minulle tärkeä tunnustus varsinkin, kun olen jo monena vuotena seurannut Johtolanka- ja esikoisdekkari-palkintojen julkistuksia.

# data[].attributes.attachment_link.title
Finsk-ukrainska Tim But tjänstgör vid Nylands brigad och känner oro för sin farmor i krigshärjade Ukraina: “Jag tänkte aldrig att det här skulle hända oss”

# data[].attributes.attachment_link.description
“Ryssland gör ett enormt misstag”, säger Tim But

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pitäisiköhän vain luovuttaa? Alkuvuodesta 2020 Heini Kumpulainen tunsi olonsa epätoivoiseksi. Hän oli valmistunut hollantilaisesta Leidenin yliopistosta psykologiksi puolitoista vuotta aiemmin. Työn löytäminen oli osoittautunut vaikeaksi, jopa mahdottomaksi. Ainoa mahdollisuus työkokemuksen kerryttämiseksi oli palkaton harjoittelu.

- Tuntui älyttömältä, että olin valmistunut korkeakoulusta ammattiin, eikä minulle silti maksettu työstä mitään. Oli pakko tehdä samalla lastenhoitajan töitä, jotta sain rahaa edes jostain.

Muutto Delftiin

Heini muutti Hollantiin vuonna 2013.

Hän oli tuolloin 19-vuotias tuore ylioppilas, joka asui vielä äitinsä luona. Heini oli tavannut ennen lukion alkamista netissä mukavan hollantilaisen nuoren miehen, ja pari oli alkanut seurustella. Muutamaa vuotta Heiniä vanhempi poikaystävä oli jo ehtinyt aloittaa yliopisto-opinnot Hollannissa, kun Heini painoi päähän valkolakin.

- Halusimme asua samassa maassa ja punnitsimme eri vaihtoehtoja. Lopulta päädyimme siihen, että minä muutan hänen luokseen Delftiin, Haagin lähelle.

Hollannissa helposti yliopistoon

Heiniä houkutti ajatus opiskelemisesta hollantilaisessa yliopistossa.

Hän oli jo yläasteikäisenä kiinnostunut psykologin ammatista ja tiesi, että Suomessa opintoihin oli huomattavasti vaikeampaa päästä kuin Hollannissa. Päätöstä vauhditti Delftiä lähellä sijainneen yliopiston päätös avata psykologian opintoihin uusi, kansainvälinen linja. Sinne haettiin pääsykokeella, mutta sisään otettiin paljon enemmän opiskelijoita kuin Suomessa.

- Hollannissa systeemi on sellainen, että yliopistoon pääsee helposti, mutta valmistuminen on aivan toinen juttu. Kahtena ensimmäisenä vuotena karsitaan heikoimmin menestyneitä pois.

Neljä vuotta koulutusta

Koulu kesti neljä vuotta ja opetus oli Heinin mielestä laadukasta. Ongelmat alkoivat vasta siinä vaiheessa, kun piti siirtyä työelämään. Harjoittelukin piti tehdä yliopistolla, sillä paikkoja ei ollut tarjolla niille, jotka eivät puhuneet hollantia äidinkielenään. Työmarkkinoilla tilanne oli sama.

- Englanniksi työtä tekevien psykologien pestit olivat yhden käden sormilla laskettavissa, ja niissä kaikissa edellytettiin työkokemusta, Heini sanoo päätään pyöritellen.

Hän pohti puolisonsa kanssa myös muuttoa Suomeen. Heini otti jopa yhteyttä sosiaali- ja terveysalan lupa-asioista päättävään Valviraan ja kysyi, hyväksyttäisiinkö hänen tutkintonsa Suomessa. Vastaus oli kielteinen. Heinin olisi pitänyt pyrkiä maisteritutkintoon yhteishaussa ja tehdä se ainakin osittain uusiksi. Siksi paluumuuttokaan ei tuntunut järkevältä mahdollisuudelta.

- Tilanne oli niin mahdoton, että ehdin jo mielessäni hylätä koko alan.

Oma yritys pystyyn

Nykyisin Heini toimii yrittäjänä.

Hän perusti psykologin palveluita tarjoavan Untangled Psychology -firman yhdessä tanskalaisen kollegansa kanssa viime keväänä. Palvelu on kohdistettu Hollannissa asuville ulkomaalaisille. Suunnitelmissa on laajentaa tänä vuonna toimintaa ja palkata uusia työntekijöitä.

- Kasvu on ollut järjetöntä. Marraskuussa, puoli vuotta perustamisen jälkeen, listamme olivat jo aivan täynnä.

Ennen yrittäjäksi ryhtymistä Heini ehti työskennellä yhdessä firmassa niin, että sai työstään palkkaa.

- Se tuntui aluksi onnenpotkulta.

Heini sai nopeasti paljon vastuuta ja yleni. Palkka ei kuitenkaan vastannut työtehtäviä, eikä yrityksen johto suostunut nostamaan sitä. Lopulta Heini päätyi irtisanoutumaan.

Päätös yrittäjyydestä syntyi pian sen jälkeen. Heini ei olisi välttämättä uskaltanut perustaa firmaa yksin, mutta onneksi mukaan lähti kollega, joka oli irtisanoutunut samasta työpaikasta samaan aikaan.

- On ollut tosi iso juttu, että olen voinut jakaa kaiken ihmisen kanssa, jolla on samanlaiset haaveet ja elämänkatsomus.

Asiakaskunta nuorta

Heini tienaa Hollannissa huomattavasti paremmin kuin vastaavassa työssä Suomessa. Palkkataso on huomattavasti Suomea korkeampi. Lisäksi aloittava yrittäjä saa Hollannissa merkittäviä veronkevennyksiä.

- Raha on yksi syy sille, että haluan toistaiseksi pysyä täällä. Olisi hienoa, jos monien epävarmojen vuosien jälkeen koittaisi taloudellisesti tasapainoisempi aika.

Heini näkee paljon myös stressiä ja ylisuorittamista, opiskelu- ja työelämän paineita.

Työssään Heini auttaa maassa asuvia ulkomaalaisia. Asiakaskunta on nuorta, lähinnä pari-kolmekymppisiä opiskelijoita ja uraa tekeviä. Vastaanotolle tulevat kärsivät tyypillisesti ahdistuksesta, masennuksesta ja traumoista. Heini näkee paljon myös stressiä ja ylisuorittamista, opiskelu- ja työelämän paineita.

- Uuteen maahan muuttaminen ja sopeutuminen ovat iso elämänmullistus ja saattavat laukaista mielenterveysongelmia tai pahentaa niitä.

Heini on markkinoinut yrityksensä palveluita sosiaalisessa mediassa ulkosuomalaisten kanavilla. Nyt hänellä on huomattava määrä suomalaisia asiakkaita, vaikka enemmistö tulee edelleen muualta.

- Se oli aluksi todella vaikeaa, sillä työkieleni on englanti. Olen opiskellut englanniksi ja kaikki materiaalini ovat englanniksi. On ollut haastavaa yrittää kääntää sitä kaikkea suomeksi, mutta siihen on hiljalleen alkanut tottua.

Vapaa-aika arvossa Hollannissa

Arki Hollannissa pyörii paljolti kodin ja työpaikan ympärillä. Heini polkee aamuisin toimistolleen ja iltapäivällä takaisin.

Yrityksen perustamisen jälkeen Heini on tehnyt hartiavoimin töitä. Hänen toiveissaan on kuitenkin vähentää työntekoa merkittävästi tulevaisuudessa. Asenne on tarttunut hollantilaisista, sillä paikalliseen kulttuuriin kuuluu tehdä lyhennettyä työviikkoa. Harva haluaa työskennellä 40 tuntia viikossa.

- Perheeseen tahdotaan panostaa ja vapaa-aika on suuressa arvossa. Harrastetaan lasten kanssa, istuskellaan puistoissa ja kahviloissa ja nautiskellaan pitkistä lounaista. Sellainen on tyypillistä täällä.
Heini on tosin huomannut, että hollantilaisten työtä koskeviin asenteisiin liittyy paljon sukupuolittuneisuutta. Useimmiten naiset jäävät lasten kanssa kotiin ja palaavat työelämään vain osittain. On yleistä, että nainen tekee puolikasta työviikkoa, ja sitä myös odotetaan heiltä. Se on Heinille feministinä häiritsevä ajatus.

- Äidiltä odotetaan esimerkiksi sitä, että hän osallistuu aktiivisesti lastensa koulussa. Lisäksi lastenhoito on kallista. Olen kuullut sanottavan, että töissä käyminen on äideille kallis harrastus.

On ihana nähdä rakkaita Suomesta.

Heini on tuntenut alusta asti olonsa kotoisaksi Hollannissa, mutta tulevaisuuden suunnitelmat ovat vielä auki. Tällä hetkellä hän on kuitenkin enemmän kuin tyytyväinen tilanteeseensa.

- Käyn muutaman kerran vuodessa Suomessa. On ihanaa nähdä rakkaita, mutta nyt elämä on täällä.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Ehdin jo mielessäni hylätä koko alan" - TELMA

# data[].attributes.attachment_link.description
Pitäisiköhän vain luovuttaa? Alkuvuodesta 2020 Heini Kumpulainen tunsi olonsa epätoivoiseksi. Hän oli valmistunut hollantilaisesta Leidenin yliopistosta psykologiksi puolitoista vuotta aiemmin. Työn löytäminen oli osoittautunut vaikeaksi, jopa mahdottomaksi. Ainoa mahdollisuus työkokemuksen kerryttämiseksi oli palkaton harjoittelu. - Tuntui älyttömältä, että olin valmistunut korkeakoulusta ammattiin, eikä minulle silti maksettu työstä mitään.

# data[].attributes.attachment_link.title
Vihtiläiset maailmalla: Timo Karjalainen lähti vuodeksi projektitöihin Barcelonaan – “Nyt takana on täällä jo 35 vuotta”

# data[].attributes.attachment_link.description
”Synnyin ja kävin kouluni Vihdin kirkonkylässä.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Maarit Fredlund, 64, toteutti pitkäaikaisen haaveensa ja muutti Torreviejaan vuosi sitten syyskuussa. 1700 euron eläke riittää paremmin Espanjassa elämiseen.

- Joka kuukausi eläkkeestä jää ylimääräistä, eikä tarvitse miettiä, jääkö laskuihin rahaa.

Maarit asuu noin viiden kilometrin päässä Torreviejan keskustassa. Kasveja rakastava eläkeläinen nauttii puuhailusta kahdella terassillaan.

Mainos (artikkeli jatkuu alla)

Mainos (artikkeli jatkuu alla)

- Istun tuossa terassilla pöydän ääressä ja mietin, että täällä asun nyt ihan oikeasti, Maarit naurahtaa.

Maarit asui ennen muuttoaan Helsingissä reilun 30 neliön yksiössä. Nyt hän maksaa kahden makuuhuoneen asunnostaan vuokraa 400 euroa kuukaudessa, joka on lähes 300 euroa vähemmän kuin Suomessa.
Katso video: Maarit rakastui asuntoonsa ensi silmäyksellä: "Ajattelin heti, että tämä on minun"
1:55

Golfia vuoden ympäri

Martti ja Raija Kemppainen tutustuivat Espanjaan ensimmäisen kerran golfmatkalla vuonna 2014. Pian he jo pakkasivat tavaransa ja muuttivat pysyvästi Orihuela Costalle reilun 10 kilometrin päähän Torreviejasta.

- Tämä on sellainen vilkas paikka, jossa törmää moneen eri kansallisuuteen. Tuossa vieressä asuu brittinaapuri, joka hoitaa kukkamme, kun olemme poissa, Raija kertoo.

- Tämä on kiva paikka asua, paitsi kesä. Kesä täällä on liian kuuma suomalaiselle. Silloin tekee mieli lähteä lomalle Suomeen, pain 80 täyttävä Martti naurahtaa.

Kahden makuuhuoneen kaksikerroksinen rivitalo on vuokralla ja maksaa 450 euroa kuussa. Pariskunta arvioi, että veden ja sähkön kanssa kustannukset nousevat reiluun 600 euroon.

Mainos (artikkeli jatkuu alla)

Mainos (artikkeli jatkuu alla)

Urheilusta pitävän pariskunnan pihalta pilkistää meri ja yläkerran terassilta näkyy keskustan kerrostalojen huiput. Golfia pariskunta pelaa edelleen kolmesti viikossa.

- Sanon aina, että olemme täällä niin pitkään kuin peukalo heiluu golfkentällä, Martti naurahtaa.
"Luonnon solarium", uima-allas ja merinäköala - katso Martin ja Raijan kotiesittely
2:01

Riitta rakastui "rosoiseen" kaupunkiin

Pian 71-vuotta täyttävä Riitta Pulkkinen muutti Torreviejan keskustaan vuonna 2016 äitinsä kuoleman jälkeen.

- Ajattelin, että oli oikea aika lähteä. Ystävättäreni oli silloin täällä. Tulin hänen luoksensa ja jäin siltä seisomalta tänne. Rakastuin lämpöön ja mereen.

Riitta asuu Torreviejan keskustassa aivan rantabulevardin tuntumassa. Hän maksaa kolmen huoneen makuuhuoneestaan 420 euroa kuukaudessa. Sähkölasku voi kivuta talvikuukausina yli sadan euron, kun halvimmillaan se on muutamia kymppejä kuussa.

- Kaikki on oikeastaan edullisempaa kuin Suomessa. Olen pieneläkeläinen ja täällä pärjään juuri näillä asumiskustannuksilla. Suomessa en pärjäisi, mutta täällä pärjään mukavasti.

Suurin osa suomalaiseläkeläisistä muuttaa Fuengirolaan tai Aurinkorannikon alueelle. Alueella asuu jopa 25 000-30 000 suomalaista, kun Costa Blancalla, johon Torreviejakin kuuluu, suomalaisia arvioidaan asuvan noin 5 000. Riitta rakastui Torreviejan "rosoisuuteen".

- Tämä ei ole mikään kaunis kaupunki, mutta toisaalta täältä löytyy sellaisia helmiä sieltä ja täältä.
Riitta hurahti maalaamiseen Espanjassa - katso luovan naisen kotiesittely
2:04

# data[].attributes.attachment_link.title
Uima-allas ja alle 450 euron vuokra - näin suomalaiseläkeläiset asuvat Espanjassa: "Suomessa en pärjäisi"

# data[].attributes.attachment_link.description
Maarit Fredlund, 64, toteutti pitkäaikaisen haaveensa ja muutti Torreviejaan vuosi sitten syyskuussa. 1700 euron eläke riittää paremmin Espanjassa elämiseen. - Joka kuukausi eläkkeestä jää ylimääräistä, eikä tarvitse miettiä, jääkö laskuihin rahaa. Maarit asuu noin viiden kilometrin päässä Torreviejan keskustassa. Kasveja rakastava eläkeläinen nauttii puuhailusta kahdella terassillaan.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Suomen ulkomaanedustustoissa kävi aluevaalien ennakkoäänestyksen aikana antamassa äänensä yhteensä 2923 henkilöä. Aluevaaleissa äänestettiin nyt ensimmäistä kertaa. Äänestäjiä oli vuoden 2021 kuntavaaleihin verrattuna noin 8 prosenttia enemmän.

Aluevaalien ennakkoäänestys järjestettiin 69 maassa, joissa oli yhteensä 93 äänestyspaikkaa. Lisäksi parilla kymmenellä suomalaisella aluksella järjestettiin ennakkoäänestys aluksen henkilökunnalle. Laivoilla äänesti noin sata miehistön jäsentä. Myös kriisinhallintajoukkojen tukikohdissa Irakin Erbilissä ja Libanonin Jabal Marunissa oli mahdollisuus äänestää ennakkoon.

Noin 64 prosenttia kaikista äänistä annettiin Espanjan ennakkoäänestyspaikoissa, yhteensä 1 866 ääntä (kuntavaaleissa 318), joista eniten Fuengirolassa 998 ääntä (kuntavaaleissa 198).

ja Turkissa annettiin aluevaaleissa enemmän ääniä kuin kuntavaaleissa. Belgiassa äänioikeuttaan käytti 117 äänestäjää, Libanonissa 84, Virossa 62 ja Venäjällä 50.

Aluevaalien ennakkoäänestyksessä oli mahdollista äänestää myös kirjeitse. Koronapandemiasta johtuen ulkomailla asuvia suomalaisia kehotettiin tilaamaan ennakkoäänestyspaketti ulkomaille. Suunniteltu ennakkoäänestys peruttiin kahdessa paikassa koronatilanteen johdosta sekä yhdessä maan epävakaan tilanteen johdosta.

Kirjeitse äänestäneiden määrää ei ole vielä saatavilla. Kirjeäänestyksen järjestämisestä vastaa oikeusministeriö.

Lisätietoja: Passi- ja notaaripalvelujen yksikönpäällikkö Leena Ritola, puh. 0295 351 524. Ulkoministeriön sähköpostiosoitteet ovat muotoa etunimi.sukunimi@formin.fi: mailto:etunimi.sukunimi@formin.fi.

Linkit:

Ulkoministeriö http://um.fi

# data[].attributes.attachment_link.title
Ulkoministeriö / Utrikesministeriet: UM: Aluevaaleissa äänesti ennakkoon ulkomailla 2 923 henkilöä

# data[].attributes.attachment_link.description
Suomen ulkomaanedustustoissa kävi aluevaalien ennakkoäänestyksen aikana antamassa äänensä yhteensä 2923 henkilöä. Aluevaaleissa äänestettiin nyt ensimmäistä kertaa. Äänestäjiä oli vuoden 2021 kuntavaaleihin verrattuna noin 8 prosenttia enemmän. Aluevaalien ennakkoäänestys järjestettiin 69 maassa, joissa oli yhteensä 93 äänestyspaikkaa. Lisäksi parilla kymmenellä suomalaisella aluksella järjestettiin ennakkoäänestys aluksen henkilökunnalle. Laivoilla äänesti noin sata miehistön jäsentä.

# data[].attributes.attachment_link.title
“Suomi ei houkuttele muuttamaan tänne” – tutkija teki pysäyttävän havainnon Suomen ja Viron talouksista, nämä syyt kääntävät muuttovirtaa nyt Suomen tappioksi

# data[].attributes.attachment_link.description
Naapurit: Pääkaupunkiseudulla elävien virolaisten määrä pienenee. Keskeisiin syihin kuuluu Viron talouskasvu, joka vetää paluumuuttajia.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hallinto-oikeus kumosi lopulta Migrin päätöksen ja mies sai kansalaisuutensa takaisin. Kaksoiskansalaisten väestörekisteritiedoissa on usein puutteita, mutta virheelliset kansalaisuusmerkinnät ovat hyvin harvinaisia.

Viranomaiset eivät huomanneet, että kaksoiskansalainen oli menettänyt Suomen kansalaisuutensa, joten hän sai Puolustusvoimilta vuosittain kutsuntakirjeen, kunnes hän suoritti armeijan vuonna 2007. Arkistokuva Santahaminan varuskunnasta Helsingistä. Kuva: Mikko Koski / Yle

Hypätään hetkoseksi ulkomailla asuvan kaksoiskansalaisen saappaisiin.

Suomen Puolustusvoimat lähettää sinulle parikymppisenä vuosittain kutsuntakirjeen, jossa se kysyy, suoritatko asepalveluksen seuraavissa saapumiserissä vai lykkäätkö armeijaa esimerkiksi opiskelun vuoksi.

Juolahtaisiko mieleen epäillä, onko lapsena saamasi kansalaisuus voimassa?

Niinpä. Ei juolahtanut italialais-suomalaiselle miehellekään, joka kutsuntakirjeet sai.

Vielä vähemmän hän epäili asiaa silloin, kun hän myöhemmin rämpi armeijan metsäleireillä. Tai silloin, kun poliisi myönsi hänelle henkilökortin.

Viime vuonna maahanmuuttovirasto Migri kuitenkin ilmoitti miehelle, että hän on menettänyt Suomen kansalaisuutensa jo vuosia ennen asepalvelustaan.

Migri käynnisti kansalaisuusselvityksen

Farmaseuttina työskentelevä mies on asunut perheineen Helsingissä pian kaksi vuotta.

Yle on haastatellut miestä, mutta toimitus jättää hänen nimensä julkaisematta, koska mies pelkää tapauksen haittaavan esimerkiksi tulevaisuuden työnhakua.

Mies syntyi Etelä-Italiassa vuonna 1980 suomalaiselle äidille ja italialaiselle isälle. Hän sai siskonsa kanssa Suomen kansalaisuuden muutaman vuoden ikäisenä äidin kansalaisuuden perusteella.

Loppuvuonna 2019 italialais-suomalainen mies haki vastaavasti omille lapsilleen Suomen kansalaisuutta.

Samoihin aikoihin hän haki ja sai poliisilta henkilökortin.

Maahanmuuttovirasto Migri sen sijaan alkoi selvittää hänen kansalaisuusasemaansa. Lopputuloksena virasto ilmoitti viime vuoden kesällä, että mies on menettänyt kansalaisuutensa jo vuonna 2002.

Entä tuore henkilökortti?

Sen voimassaoloaika kirjattiin kestämään vuoteen 2025 asti.

Puolustusvoimat: kiusallista, muttei varsinaista turvallisuusuhkaa

Tuuri oli huono ja viranomaiset mokasivat, mikä kertaantui monesti.

Pääasiassa ulkomailla asuneen kaksoiskansalaisen on täysikäisenä ilmoitettava, että hän haluaa säilyttää kansalaisuutensa ennen kuin täyttää 22 vuotta. Muutoin kansalaisuuden menettää automaattisesti.

Italialais-suomalainen mies ei osannut pyytää säilyttämistä, koska hän ei saanut ilmoittamisvelvollisuudesta muistuttanutta kirjettä. Viranomaiset lähettävät sellaisen kaksoiskansalaisille, mutta italialais-suomalaiselta mieheltä se jäi saamatta.

Hän arvelee, että kirje on hävinnyt postissa. Toinen vaihtoehto on, että hän ei ole päivittänyt osoitetietojaan väestötietojärjestelmään.

Jos asiat olisivat menneet kuten kuuluu, väestötietojärjestelmään olisi vuonna 2002 merkitty tieto kansalaisuuden menettämisestä ja samalla mies olisi saanut itse tiedon asiasta.

Tietoa ei kuitenkaan ikinä merkitty järjestelmään.

Nyt vuosikausia myöhemmin maahanmuuttovirasto Migri ja nykyistä Digi- ja väestötietovirastoa (DVV) edeltänyt väestörekisterikeskus eivät osaa sanoa tarkalleen, mikä meni pieleen.

Vaihtoehtoja on Migrin kansalaisuusvastuualueen johtaja Anna Lindströmin mukaan monia.

- Inhimillisiäkin asioita tapahtuu, ja kun kyse on tapahtumista vuosien takaa, esimerkiksi tietojen siirto rekisteristä toiseen ei ole välttämättä toiminut.

Puolustusvoimien kutsuntakirjeet kuitenkin tavoittivat italialais-suomalaisen miehen samoina aikoina vuosittain. Hän lykkäsi armeijaa yliopisto-opintojen takia, kunnes hän suoritti armeijan 2007-08.

Puolustusvoimat kertoo, että asevelvollisten tiedot esimerkiksi kansalaisuudesta tulevat väestötietojärjestelmästä.

- Jos siellä on henkilöllä Suomen kansalaisuus, niin ei meillä ole mitään syytä sitä kyseenalaistaa, toteaa osastoupseeri, kapteeni Timo Miettinen maavoimien esikunnasta.

Miettinen toteaa, että tapaus on "vähintäänkin kiusallinen". Varsinaista turvallisuusuhkaa hän ei tapauksessa kuitenkaan näe.

Pahimmassa tapauksessakin toisen valtion kansalainen olisi vähintään entinen Suomen kansalainen. Kokonaan vieraan valtion kansalainen ei voisi hänen mukaansa päästä Suomen armeijaan, vaikka mikä olisi.

- Jos uhkia pohtii, niin hankalaa jälkipyykkiä tulisi, jos esimerkiksi palveluksessa olisi sattunut tapaturma ja todettaisiin, että palvelukseen määrätty henkilö ei olisikaan enää ollut Suomen kansalainen, Miettinen sanoo.

Virheellinen rekisterimerkintä kostautui uudestaan

Hypätään vuodenvaihteeseen 2019-2020.

Mies haki poliisilta henkilökorttia ja Migriltä Suomen kansalaisuutta kahdelle lapselleen. Lain mukaan Suomen kansalaisten lapset saavat kansalaisuuden vanhempansa perusteella.

Virheellinen väestötietomerkintä kertaantui taas ja poliisi myönsi hänelle henkilökortin.

- Tapaus on hyvin valitettava, varsinkin kun kyse näyttää olevan puhtaasti viranomaisten virheestä, sanoo Poliisihallituksen ylitarkastaja Juhani Ruutu.

Kuten Puolustusvoimat, poliisi luottaa Ruudun mukaan väestötietojärjestelmän tietojen paikkansapitävyteen, kun se myöntää ihmisille passeja ja henkilökortteja.

Ruutu sanoo, että erhe olisi voitu silti havaita, "jos kaikki olisi mennyt putkeen".

Tapausta hankaloittaa Ruudun mukaan se, että kansalaisuuslaki muuttui juuri samoihin aikoihin, kun italialais-suomalainen täytti 22 vuotta, jolloin pääosin ulkomailla asuneiden kaksoiskansalaisten on haettava kansalaisuuden säilyttämistä.

- Kaksoiskansalaisten kohdalla vaaditaan erityistä tarkkaavaisuutta varsinkin vanhan lain mukaan sovellettavissa tapauksissa. Aiomme laittaa tästä nyt poliisissa muistutusta liikkeelle, Ruutu sanoo.

2020 keväällä viranomaiset havahtuivat selvittämään italialais-suomalaisen miehen kansalaisuusasemaa. Lopputuloksena Migri totesi, että hän oli menettänyt kansalaisuutensa jo vuonna 2002.

Kuinka yleisiä kansalaisuutta koskevat virheet ovat?

Migri tekee vuosittain joitakin satoja selvityksiä ihmisten kansalaisuusasemasta, kansalaisuusvastuualueen johtaja Anna Lindström kertoo.

Epäselvyyksiä liittyy usein esimerkiksi tapauksiin, jossa ulkomaalaiset vanhemmat saavat lapsen Suomessa ollessaan.

Kansalaisuuden menettämiseen liittyviä tapauksia taas selvitellään vuosittain muutamia kymmeniä. Tällöin kyse on yleensä siitä, että lapsena Suomen kansalaisuuden saanut on ottanut toisen maan kansalaisuuden muttei ole ilmoittanut siitä Suomeen.

- Esimerkiksi tiedonkulkuun liittyviä ongelmia valitettavasti on, mutta näin pitkälle ne onneksi menevät poikkeuksellisen harvoin, Lindström sanoo.

Väestörekisterikeskuksen ja maistraattien yhdistyessä perustetun Digi- ja väestötietoviraston (DVV) mukaan virheelliset merkinnät ihmisten kansalaisuudesta ovat hyvin harvinaisia, mutta tarkkaa tietoa ei ole koottu mihinkään.

- Itse muistan vain kaksi tapausta, jossa virheellinen kansalaisuusmerkintä on havaittu, sanoo DVV:n kansainvälisten asioiden prosessinomistaja Maria Lunabba.

Lunabba tarkentaa, että hänen tietonsa koskevat pääasiassa tapauksia vain yhden entisen maistraatin alueelta. Maistraatteja oli yhdeksän, kun ne yhdistettiin DVV:n alaisuuteen.

Virheellisiä merkintöjä voi siis olla selvästi enemmänkin. Ne nimittäin huomataan vasta, jos viranomaiset tai henkilö itse pyytävät selvitystä esimerkiksi jonkin asiakirjan hakemista varten - eikä välttämättä silloinkaan.

Väestötietojärjestelmässä voi Lunabban mukaan olla etenkin sellaisia puutteita, jossa kaksoiskansalainen on ottanut aikuisena muun valtion kansalaisuuden mutta ei ole ilmoittanut siitä Suomen viranomaisille.

- Osan olisi pitänyt tällöin mahdollisesti menettää Suomen kansalaisuus.

Siitä Lunabba ja Lindström ovat lähes varmoja, että nykyään ei pääsisi enää syntymään vastaavaa sotkua kuin italialais-suomalaiselle miehelle kävi. Tilanne on kohentunut muun muassa siksi, että tietojärjestelmät ovat aiempaa varmempia ja kansalaisuusasioita koskeva laki on selkeytynyt.

Nykytilanteessa suurin ongelma on Lunabban mukaan se, että ulkomailla asuvat kaksoiskansalaiset ilmoittavat heikosti yhteystietojensa muuttumisesta, vaikka laki siihen velvoittaakin. Tuloksena väestötietojärjestelmässä on vanhentuneita osoitetietoja, minkä johdosta viranomaisten kirjeet eivät mene perille.

Tällöin voi käydä niin, että ihmiset eivät saa kirjeitä, joissa kehotetaan hakemaan kansalaisuuden säilyttämistä ennen 22 ikävuotta. Monet saattavat silloin menettää kansalaisuutensa ja joutua hakemaan sitä uudestaan.

Hallinto-oikeus kumosi Migrin päätöksen

Takaisin italialais-suomalaisen miehen tapaukseen.

Hän valitti hallinto-oikeuteen, kun Migrin päätös saapui.

Asianosaisen henkilön käsitys omasta kansalaisasemastasan ei oikeuden mukaan ollut asiassa ratkaisevaa. Myöskään virheellinen rekisterimerkintä ei yksin riitä kansalaisuuden säilymiseen.

"Suomen kansalaisuutta koskevan merkinnän jääminen väestötietojärjestelmään ei sellaisenaan voi olla perusteena kansalaisuuden säilymiselle, vaikka merkintä olisi ollut järjestelmässä pitkänkin aikaa", hallinto-oikeuden päätöksessä todetaan.

Oikeus päätyi kuitenkin kumoamaan Migrin päätöksen ja palauttamaan Suomen kansalaisuuden miehelle.

Vaikka väestötietojärjestelmässä oli virheellinen tieto, sitä on oikeuden mukaan pidettävä vakiintuneena.

Ratkaisevaa oli, että myös viranomaiset olivat toimineet väestötietojärjestelmään merkityn virheellisen tiedon perusteella, kun ne olivat myöntäneet miehelle henkilökortin ja ottaneet hänet suorittamaan varusmiespalvelusta. Erityisesti oikeus korosti päätöksessään armeijan suorittamista.

Pian hallinto-oikeuden päätöksen jälkeen Migri vahvisti italialais-suomalaiselle, että hänen kansalaisuutensa on palautettu. Samalla hänen lapsensa saivat Suomen kansalaisuuden, jota hän haki heille ennen kansalaisuusasian selvittelyä.
Yle on käynyt läpi kaikki miehen kansalaisuusasemaa koskevat dokumentit ja oikeuden pöytäkirjat.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kaksoiskansalainen kävi armeijan ja sai henkilökortin - sitten Migri ilmoitti, että Suomen kansalaisuus oli viety häneltä jo vuosia aiemmin

# data[].attributes.attachment_link.description
Hallinto-oikeus kumosi lopulta Migrin päätöksen ja mies sai kansalaisuutensa takaisin. Kaksoiskansalaisten väestörekisteritiedoissa on usein puutteita, mutta virheelliset kansalaisuusmerkinnät ovat hyvin harvinaisia. Hypätään hetkoseksi ulkomailla asuvan kaksoiskansalaisen saappaisiin. Suomen Puolustusvoimat lähettää sinulle parikymppisenä vuosittain kutsuntakirjeen, jossa se kysyy, suoritatko asepalveluksen seuraavissa saapumiserissä vai lykkäätkö armeijaa esimerkiksi opiskelun vuoksi.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Yleisradion tärkeiden ohjelmien näkymättömyys huolettaa kaikkia ulkomailla asuvia ulkosuomalaisia.

Harkitsimme perheeni kanssa pitkästä aikaa matkaa jouluksi Suomeen, toiseen kotimaahamme, mutta lopulta koronatartuntalukuja tavatessamme päätimme jäädä kotiin. Tähän samaan päätyivät monet muutkin ulkomailla asuvat suomalaiset lukuun ottamatta muutamia urheita seikkailuhenkisiä sankareita, jotka testien ja karanteenien kautta matkustivat perheidensä ja ystäviensä luokse ihanaan kotoiseen joulumaahamme.

Me ulkosuomalaiset kaipaamme "kotiin" erityisesti jouluna: opettelemme netissä kotoisia reseptejä, etsimme paikallisia protestanttikirkkoja laulaaksemme kauneimpia joululauluja, tilaamme laatikkokaupalla joulumakeisia kotimaisista nettikaupoista ja järjestämme joulujuhlia kaksikielisille lapsillemme, joissa jouluarpajaisten pääpalkintona on tietenkin menopaluulippu Suomeen.

Uudenvuodenaattoon mennessä olimme kestinneet sukulaiset ja ystävät turvallisesti kotiterassillamme, mutta omikronin levitessä ympärillämme päätimme viettää iltaa kotona perheen parissa ja seurata Yleisradion virallista juhlaohjelmaa Areenasta. Mutta ruudussa lukikin: "Tämä ohjelma on katsottavissa vain Suomessa." Ilmoitus tuntui pahalta, jota ei lainkaan vähentänyt nuoren harmi, kun oli odottanut näkevänsä Blind Channel -bändin esityksen.

Kaksi viime vuotta ovat olleet ulkomailla asuville suomalaisille erityisen vaativia, kun kotimaahan matkustaminen on ollut vaikeaa, ja aikaa on vietetty paljon kotona televisioiden ääressä. Näissä oloissa olisivat erityisesti olleet tarpeen lasten ja nuorten suomen ja ruotsin kielen kehitystä ja ylläpitoa tukevat ohjelmat. Yleisradion ohjelmatarjonta on ulkosuomalaisille kaikissa olosuhteissa kielellisesti, kulttuurillisesti ja sivistyksellisesti arvokasta. Se tukee identiteettiämme ja auttaa siteidemme ylläpitoa kotimaassamme.

Nykyisin EU:n alueella asuvien ulkosuomalaiset voivat seurata Ylen uutisia ja joitakin ajankohtaisia ohjelmia, mutta EU:n ulkopuolella tämäkään ei ole aina mahdollista.

On ikävää, että meidät ulkosuomalaiset on näin jätetty syrjään eikä lainsäädäntöä ole saatu muokattua niin, että voisimme lupaverot maksamalla ja tekijänoikeussopimuksia noudattamalla päästä seuraamaan kotimaista ohjelmistoa, äidinkielellämme. Ulkosuomalaiset ovat Suomen ääni ulkomailla. Antakaa Suomen kuulua meille!

Ulkosuomalaisparlamentti (USP), joka on Suomi-Seuran yhteydessä toimiva ulkosuomalaisten äänikanava, on ajanut Yleisradion ohjelmatoiminnan sallimista laajemmalle ulkosuomalaisyhteisölle Yle Areenan avautumisesta lähtien. Viimeksi kesäkuussa 2021 USP:n täysistunto, jossa oli edustettuna etänä 500 suomalaisyhteisöä 37 maasta, hyväksyi päätöslauselman asiasta, jonka se luovutti sisäministeriölle lokakuussa. Yleisradion tärkeiden ohjelmien näkymättömyys huolettaa kaikkia ulkomailla asuvia ulkosuomalaisia.

Satu Sulkunen

USP:n Etelä-Euroopan, Afrikan ja Lähi-idän alueen edustaja, Rooma, Italia

Lukijan mielipiteet ovat HS:n lukijoiden kirjoittamia puheenvuoroja, joita HS:n toimitus valikoi ja toimittaa. Voit jättää mielipidekirjoituksen tai tutustua kirjoitusten periaatteisiin osoitteessa www.hs.fi/kirjoitamielipidekirjoitus/.

# data[].attributes.attachment_link.title
Lukijan mielipide | Me ulkosuomalaiset haluamme katsoa kotimaisia televisio-ohjelmia

# data[].attributes.attachment_link.description
Yleisradion tärkeiden ohjelmien näkymättömyys huolettaa kaikkia ulkomailla asuvia ulkosuomalaisia. Harkitsimme perheeni kanssa pitkästä aikaa matkaa jouluksi Suomeen, toiseen kotimaahamme, mutta lopulta koronatartuntalukuja tavatessamme päätimme jäädä kotiin. Tähän samaan päätyivät monet muutkin ulkomailla asuvat suomalaiset lukuun ottamatta muutamia urheita seikkailuhenkisiä sankareita, jotka testien ja karanteenien kautta matkustivat perheidensä ja ystäviensä luokse ihanaan kotoiseen joulumaahamme.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sosiaalisen mediaan tuottamiin myönteisiin yllätyksiin kuuluu Ann Winterin elämässä se, että islanninhevosia kasvattava kouluavustaja nähdään suomalaisessa tositv-ohjelmassa. Syntyperäinen suomalainen on asunut Islannissa yli puolet elämästään.

"Viime keväänä katselin yhtä ulkosuomalaisten ryhmän keskustelua. Siellä kysyttiin, tunnetteko ketään suomalaista, jolla on maatila ulkomailla. Vastasin siihen vain lyhyesti, että minulla on itselläni", Winter nauraa.

Viestiä takaisinpäin tuli heti. Kysymys oli Maajussit ulkomailla -ohjelman tuotantotiimistä.

Ohjelmaan osallistumisen hän ottaa piristävänä seikkailuna mutta realistisesti.

"Eihän tämä ole mikään 'täytyy mennä naimisiin jonkun kanssa' -malli. Jos tärppää, sehän olisi hirveän hieno asia. Mutta kuinka suuri mahdollisuus on, että joku haluaisi muuttaa tänne luokseni Islantiin?"

Lähipiiri on ottanut ohjelmaan lähdön kannustaen.

"Lapsetkin kyselevät koulussa, vaikka eihän suomenkielinen ohjelma heille aukea. Myönteisiä tsemppiviestejä on jo tullut paljon. Voi toki vielä tulla sekin fiilis, että herrajumala, mitä tein!" hän pohtii.

Sarja alkoi esittelyjaksolla maanantaina. Winter on neljästä viljelijästä ainoa suomalainen ja ainoa nainen.

Syntyään Ann Winter on helsinkiläinen.

"Meillä oli sukulaisia Islannissa. Isoäidin serkku ja hänen poikansa tulivat meillä käymään, kun olin vähän alle 10. Silloin jo tuli tunne, että haluan lähteä katsomaan Islantia."

22-vuotiaana hän lähti Islantiin sukuloimaan. Kotiinpaluun jälkeen Suomessa kävi klassisesti: poikaystävän kanssa mentiin naimisiin, syntyi kaksi lasta.

Liitto ei kuitenkaan toiminut.

"Lähdin uudelleen tänne Islantiin. Voi sanoa, että lähdin pakoon."

Uusi mies löytyi Islannista. Perhe asui Suomessakin välillä.

Annin isän kuolema muutti asiat 30 vuotta sitten. Hän sai pienen perinnön ja haavetta pienestä tilasta ja omista islanninhevosista saatettiin alkaa pohtia tosissaan.

Sopiva paikka löytyi Borgarkotista, mutta se oli liian kallis. Myyjäpariskunnalla oli kuitenkin kaupanteolle ehto, jonka Ann silloisen miehensä kanssa täytti. Muut ostajaehdokkaat olivat etsimässä lisämaata islanninhevoskasvatukseen kylmäksi tilaksi. Pariskunta halusi kotinsa pysyvän asuttuna.

Winterin viisi lasta ovat aikuistuneet. Työt on pitänyt järjestää viime vuosina niin, että niistä selviää yksin.

Hevosia on nyt 16, ja yksi niistä on myyty jo Suomeen, jonne suurin osa kasvateista on lähtenyt. Suurimmillaan lauma on noin 40-päinen ja varsoja syntyi vuodessa keskimäärin 2-3.

"Olin jo päättänyt, että en enää varsota. Mutta eihän sitä voi päättää", hän lausuu ja nauraa monille hevoskasvattajille tutulle vahvalle tunnesiteelle.

Ensi kesänä laitumilla kirmaa, jos kaikki siis menee hyvin, kaksi varsaa.

Kasvinviljelyn mielessä maatalous on pienimuotoista. Tilan sata hehtaaria on pääosin laidunta.

Winter ostaa nykyisin heinät. Siihen on kaksi syytä: konekustannukset ja palkkatyöt, joista ei välttämättä saa vapaita silloin kuin olisi viljelytöissä tarve.

Winterin tila sijaitsee Lounais-Islannissa tasangolla, jossa maan suurin joki Þjórsá (idässä) ja myös suurimpiin kuuluva Ölfusá (lännessä) ovat lähimpänä toisiaan.

"Ainut, mitä tässä ei voi tapahtua, on lumivyöry", Winter kuvaa.

Tulvat on koettu. Naapurit joutuivat soutamaan hevostensa luo. Winterin tila pysyi onneksi kuivilla.

Eyjafjallajökullin purkaus vuonna 2010 tuotti kevyttä tuhkaa laitumille, mutta suurin tuhkapilvi ohitti seudun.

Kesällä 2000 maanjäristyksessä kävi pahemmin.

"Suurin heinäpeltoni meni niin huonoon kuntoon, että sinne ei mene enää kukaan millään koneilla. Niittokonekin hajosi."

Winter laski, että uuden koneyhdistelmän hankkimiseen tarvittavan lainan lyhennys ja käyttökulut olisivat pelkästään maksaneet yhtä paljon kuin ostoheinä pihaan tuotuna.

"Naapuri ottaa traktorin etukuormaimella paalit alas tarpeen mukaan varastosta. Hauiksia käytetään rullien siirtoon."

Islannissa suuri osa islanninhevosista asuu laumoissa ulkona ympäri vuoden. Kaikilla ei ole katoksiakaan tuulen ja tuiskun suojaksi, mistä Ann Winter ei pidä. Hänellä on kunnon talli, johon hevoset mahtuvat sisään keskitalvella.

Normaalisti Islannissa talleissa asuvat vain vieroitetut, opetettavat varsat ja ne, jotka ovat opetuksessa tai valmennuksessa.

"Minä otan kaikki sisään, kun tulee joulu. Siitä tulee samalla itsellekin jouluinen fiilis."

Keskitalven hevoset ovat sisällä yön ja ulkona päivät isossa tarhassa.

"Haluan seurata, että jokainen hevonen saa heinänsä ja ne juovat tarpeeksi."

"On itsellekin rauhallisempi olo, kun ne ovat sisällä eivätkä niiden heinät lennä minnekään. Tuulessa heinää menee ulkona hirveästi hukkaan."

Winter toimii tuomarina kansainvälisissä islanninhevosten askellajikokeissa. Hänelle on tärkeää myös luoda hevosiin suhde alusta asti, jolloin niiden opettaminen on helppoa.

"Mun hevoset ovat tosi lempeitä ja kaikki päästävät lähelleen tuolla laumassa vapaanakin."

"Aina ei kaikki ole ollut helppoa. Varsinkin alku oli vaikea ja monta itkuakin on alkuvuosina itketty. Ilman hevosia en varmaan olisi täällä", Winter summaa.

Sinänsä islantilaisessa kulttuurissa on paljon yhtäläistä suomalaisten kanssa. Suomalaisia arvostetaan täällä, hän kertoo.

Maatalousalan koulutuksen Winter oli käynyt jo Suomessa ja Islannissa hän opiskeli koulunkäyntiavustajaksi. 20 vuotta sitten tuli ero. Selviäminen lasten ja tilan kanssa on vaatinut sisua, sanovat Annin tuntevat suomalaiset ja sen hän myöntää itsekin.

Nyt asiat ovat tosi hyvin.

"Talli on kunnossa, talo pitää sadetta ja useimmiten lämpöä ja auto starttaa aamuisin", perusmyönteinen Winter kuvaa ja nauraa jälleen.

"On parempi nauraa asioille kuin itkeä. Islantilaisten mielestä 'kaikki järjestyy', vaikka kuinka olet pulassa. Se on opettanut minua hyvällä tapaa täällä."

Viidestä lapsesta kolme on nyt aikuisiällä osoittanut kiinnostusta hevosiin. Vanhin poika ryhtyi avovaimonsa innostamana ratsastamaan. Heille tulee toinen ensi kesän varsoista.

Tyttäristä nuorempi työskenteli pitkään äitinsä apuna tilalla. Vanhempi tytär on nyt myös pikkulasten äitinä kiinnostunut hevosista.

"Hänen tyttärensä on nyt jo vähän ratsastanut. Voiko onnea olla enempää, kuin päästä ratsastamaan oman lapsen ja lapsenlapsen kanssa", Ann Winter tuumii.

Elämä on siis tasapainossa. Mutta mahtuisi siihen rinnalle mukava kumppanikin.

"Olin jo päättänyt, että en enää varsota. Mutta eihän sitä voi päättää", Ann Winter toteaa hevoskasvatuksesta.

Ann Winter

islanninhevoskasvattaja ja koulunkäyntiavustaja

asuu Islannissa Borgarkotissa, vajaat sata kilometriä Reykjavikista koilliseen. Lähin kaupunki on Selfoss.

Tilalla on 100 hehtaaria pääasiassa laitumia, 16 islanninhevosta sekä lauma kanoja ja seitsemän kissaa.

Winter on kansainvälinen islanninhevosten askellajituomari ja kiertänyt arvostelemassa kilpailuja eri puolilla Eurooppaa ja Yhdysvalloissa.

Viisi aikuista lasta elävät omillaan ja lapsenlapsia on neljä, joista kolme on biologisia.

harrastukset: villapaitojen neulominen, television katselu ja matkustaminen

Maajussille morsian maailmalla MTV3 maanantaisin kello 20

Sosiaalisen mediaan tuottamiin myönteisiin yllätyksiin kuuluu Ann Winterin elämässä se, että islanninhevosia kasvattava kouluavustaja nähdään suomalaisessa tositv-ohjelmassa. Syntyperäinen suomalainen on asunut Islannissa yli puolet elämästään.

# data[].attributes.attachment_link.title
Maajussi-ohjelman Ann Winterillä kestänyt islanninhevosten lumo yli 30 vuotta - "Voiko onnea olla enempää, kuin päästä ratsastamaan oman lapsen ja lapsenlapsen kanssa!"

# data[].attributes.attachment_link.description
Sosiaalisen mediaan tuottamiin myönteisiin yllätyksiin kuuluu Ann Winterin elämässä se, että islanninhevosia kasvattava kouluavustaja nähdään suomalaisessa tositv-ohjelmassa. Syntyperäinen suomalainen on asunut Islannissa yli puolet elämästään. "Viime keväänä katselin yhtä ulkosuomalaisten ryhmän keskustelua. Siellä kysyttiin, tunnetteko ketään suomalaista, jolla on maatila ulkomailla. Vastasin siihen vain lyhyesti, että minulla on itselläni", Winter nauraa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ulkosuomalaiset Kiinasta, Australiasta ja Yhdysvalloista kertovat, miltä tuntui, kun kotimaahan ei päässyt pandemian vuoksi. Tänä jouluna Sara Eklundin puolitoistavuotias poika Matteo tapaa ensimmäistä kertaa isovanhempansa.

Washington/Peking/Helsinki

On tapahtunut paljon sitten viime näkemän.

Kun Sara Eklund, 35, viimeksi kävi kotimaassa, Juha Sipilä oli pääministeri eikä Eklund itse ollut vielä äiti ja vaimo. Silloin elettiin kesää 2018 eikä pandemiasta ollut tietoakaan.

Mäntässä kasvanut Eklund työskentelee Kaliforniassa rikostuomioistuimen avustajana ja on asunut Yhdysvalloissa lähes kymmenen vuotta. Hän on yksi niistä ulkosuomalaisista, jotka eivät ole pandemian aikana syystä tai toisesta päässeet käymään Suomessa.

Ennen kuin nyt. Lauantaina Eklund laskeutui Helsinki-Vantaalle. Hän halusi jouluksi kotiin. Mukana tulivat Eklundin amerikkalainen puoliso Michael ja puolitoistavuotias poika Matteo.

Kummallekin matka Suomeen on ensimmäinen.

"Miehelle ajatus siitä, että joulupukki tulee kotiin, on aivan vieras. Hän on siitä tosi innoissaan", Eklund kertoo.

Ennen pandemiaa Eklund oli tottunut käymään Suomessa joka toinen vuosi. Lyhyet amerikkalaiset lomat eivät sallineet vierailuja sitä useammin.

Joku läheinen Suomesta taas tuli joka toinen vuosi kylään Eklundin luo Santa Barbaraan.

Monet ulkosuomalaiset olivat tottuneet sukkuloimaan vanhan ja uuden kotimaan välillä vielä useammin. Ainakin tiesi, että Suomi on vain lentomatkan päässä.

Suomi on pitänyt rajat auki omille kansalaisille läpi pandemian, mutta käytännössä matkustaminen on ollut monelle vaikeaa. Perhe ei ole välttämättä päässyt mukaan, paperiasioissa on ollut hankaluuksia, tai sitten uusi kotimaa on rajoittanut matkustamista.

Eklundille oli helpointa pysytellä Kaliforniassa. Samalla Yhdysvaltain rajat olivat marraskuuhun asti kiinni turisteilta. Kukaan Suomesta ei päässyt Eklundin häihin tai tapaamaan suvun uutta tulokasta, joka syntyi kesällä 2020.

Matteo on tavannut suomalaiset isovanhemmat vain videopuhelussa.

"Hän osaa sanoa mummu ja pappa suomeksi."

Pahinta oli pelätä, että mitä jos joko Suomessa tai Yhdysvalloissa tapahtuu jotakin ikävää eikä Eklund pääse läheistensä luo tai päinvastoin.

"Olihan se tosi ahdistavaa ja ihan täysin uusi tunne."

Matkan alla Eklund seurasi Suomen koronatilannetta ja muuttuvia rajoituksia huolestuneena. Jos matka olisi tavallinen lomamatka, se olisi jo peruttu tai siirretty.

"Tämä ei ole lomareissu."

Eklundia jännittää, hyväksytäänkö heidän amerikkalaiset rokotustodistuksensa Suomessa koronapassin sijaan.

Tästä on keskusteltu kiihkeästi amerikansuomalaisten someryhmissä. Ryhmät ovat olleet paras tiedonlähde myös matkustusrajoituksiin ja testivaatimuksiin.

Vaikka joulu Suomessa vihdoin toteutuu, pandemia ei ole ohi eikä matka tavallinen. Perhe aikoo olla varovainen.

"Suomen koronatilanne taitaa olla nyt pahempi kuin Kalifornian."

Australiasta ei saanut poistua

Australian Sydneyssä asuvalle Sari Munrolle sekä tyttärille Elsalle, 8, ja Tildalle, 11, joulu Suomessa on odotettu kotiinpaluu. Kyseessä on ensimmäinen Suomen-matka kahteen ja puoleen vuoteen.

Yleensä perhe on käynyt Suomessa joka kesä ja joka kolmas joulu.

"Edellinen Suomi-joulu vietettiin viisi vuotta sitten", Munro sanoo.

Hän jäi Australiaan asumaan lähes 17 vuotta sitten tavattuaan australialaisen puolisonsa Andrew'n. Nyt Suomen-käynneistä koettu tauko on pisin koko aikana.

Ero aikaan ennen pandemiaa on selvä. Aiemmin Munron vanhemmat olivat myös tulleet Suomesta Australiaan säännöllisesti. Ennen matkaa läheisiä oli kaivattu kauan.

"Minulla on ikävä serkkuja ja ukkia", Elsa Munro kertoo lähtöviikon alussa.

Australian matkustusrajoitukset ovat olleet jopa maailman mittapuulla tiukkoja.

Ensimmäinen kesä suljettujen rajojen takana menetteli. Yhden Suomen-vierailun jääminen väliin ei tuntunut Munrosta vielä pahalta.

"Kun alkoi näyttää siltä, että jää vielä toinenkin eivätkä rajat koskaan avaudu, alkoi tuntua kauhealta."

Videopuhelut Suomeen olivat laiha lohtu.

"Isäni täytti tänä vuonna 80 vuotta, ja olisin heinäkuussa todella halunnut tulla hänen syntymäpäivilleen. Tein maastapoistumishakemuksen, mutta sitä ei hyväksytty", Munro sanoo.

Tiukimpien rajoitusten aikaan Australian kansalaisetkaan eivät ole saaneet poistua maasta kuin erityisluvalla. Munro huomasi reagoivansa tähän vahvasti.

"Se, että maasta ei saanut lähteä pois, herätti jonkinlaisen alkukantaisen reaktion. En ole koskaan ennen ymmärtänyt, kuinka suuri arvo vapaa liikkuminen minulle onkaan."

Rajojen sulkeminen on ulkosuomalaisen mielestä karu linja.

"Australian tapa selvitä tästä on ollut sellainen, että 'me olemme täällä onnelassamme emmekä päästä ketään sisään tai ulos'. Se tuntuu raa'alta."

Odotettu matka oli epävarma aina lähtöpäivään saakka. Joulukuun alussa yhtiö, jolta matka oli varattu, perui lentoja toistuvasti.

"On se kyllä ollut varsinainen joulukalenteri: päivän luukusta voi tarkistaa, onko Cathay lähtenyt edellisenä iltana vai ei", Munro kertoo.

Lähtöä edeltävällä viikolla lennot onneksi jo toteutuivat. Myös Munrot pääsivät lähtemään 19. päivänä. He viettävät ensin muutaman päivän Helsingissä ja lähtevät sitten Mikkeliin jouluksi.

Lapset ovat laskeneet päiviä siihen, että pääsevät syömään Oltermannia, graavilohta ja jouluherkkuja. Toiveissa oli totta kai myös valkoinen joulu. Australiassa joulu on keskellä kesää.

"Toivottavasti olisi lunta, että pääsee luistelemaan, laskettelemaan, laskemaan pulkalla ja tekemään lumiukkoja...", Sari listaa.

"...ja lumienkeleitä!" Elsa täydentää.

"Sitä aina miettii, miten oma perhe voi"

Kiinassa asuva Veli-Matti Palomäki, 35, ei ollut ikinä ollut poissa koto-Suomesta näin pitkään. Edellisen kerran hän piipahti Shanghaista Helsingissä työn vuoksi helmikuussa 2020 - juuri kun koronakriisi kunnolla alkoi Kiinassa.

Kuukausi myöhemmin Kiinan rajat menivät käytännössä kiinni.

Sen jälkeen matkustaminen Suomen ja Kiinan välillä on ollut välillä mahdotonta, välillä vaikeaa ja kallista vähäisten lentojen ja pitkien karanteenien vuoksi.

Sukulaisiaan Palomäki tapasi viimeksi jouluna 2019 eli kaksi vuotta sitten. Se on sukurakkaalle miehelle pitkä aika. Nyt jouluna suku on vihdoin taas yhdessä Helsingissä.

"Odotan, että näen perhettä, erityisesti jouluna, koska olen jouluihminen", Palomäki sanoo.

"Odotan, että pääsen rauhoittumaan lähelle luontoa. Kaipaan lohta ja silliä ja muita suomalaisia herkkuja. Aiemmin, kun kävin kolme kertaa vuodessa Suomessa, en ymmärtänytkään, kuinka paljon tällaisia asioita kaipaan."

Jouluna 2019 veljen puoliso oli pitkällä raskaana.

"Veljen nuorimmaista en ole vielä nähnyt."

Palomäen äidin molemmat vanhemmat ovat kuolleet kahden vuoden aikana: äidinisä koronaan ja äidinäiti muusta syystä. Palomäki olisi halunnut olla mummin vierellä ennen tämän kuolemaa.

"Olin videoyhteydellä mukana, kun isoäiti oli sairaalassa. Hän ei enää pystynyt puhumaan, mutta pääsin sitä kautta hyvästelemään. Uskon, että mummi vielä kuuli ja ymmärsi."

Palomäki oli isoäidin hautajaisissakin etänä. Äiti kuvasi hautajaisia kännykällä, ja Palomäki katseli omalta ruudultaan Shanghaissa mummin siunausta kirkossa.

Lähes koronattomasta Kiinasta on ollut kiinnostavaa ja huolestuttavaakin seurata Suomen tilannetta.

"Sitä aina miettii, miten oma perhe voi."

Suomessa on ollut koronavirusta kiinalaisittain katsottuna paljon. Tapahtumia ja tapaamisia on jäädytetty ja töissä on oltu etänä.

Kiinassa koronatilanne on ollut hallinnassa sitten viime vuoden kesän eikä tapauksia ole paljon. Palomäki on elänyt kiinalaisten rinnalla aika normaalia elämää, käynyt ravintoloissa ja tapahtumissa ja tietysti töissä: ensin pääkonsulaatissa, sittemmin Fudanin yliopiston Pohjoismaisessa keskuksessa.

Kiina tarttuu joka ikiseen koronatapaukseen järein toimin, koska valtiolla on niin sanottu nollapolitiikka. Se tarkoittaa, että jos käy huono tuuri ja asuinkorttelissa on tautitapaus, voi joutua itsekin karanteeniin. Tartunnan saaneet viedään erityisiin sairaaloihin. Palomäelle moista ei ole tapahtunut.

Suomen maskikeskustelua Palomäki on seurannut kiinnostuneena. Kiinassa kaikki käyttävät julkisissa liikennevälineissä ja julkisissa tiloissa maskeja - sitä pidetään selvänä. Suomessa maskeihin on liittynyt väittelyä ja suuria tunteita.

"On hassua, kuin olisi elänyt kahden maailman välillä."

Haastattelun aikaan viikko ennen lähtöä Palomäkeä jännitti, peruuntuuko matka kuitenkin. Jos Kiina olisi sulkenut rajat omikronmuunnoksen vuoksi, hän olisi joutunut jäämään Shanghaihin.

"Vähän myös jännittää, miten sitä uskaltaa Suomessa liikkua."

Hyvin kävi: Palomäki laskeutui lauantaina Suomeen, ja joulu saattoi alkaa.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ulkosuomalaiset | Tänä jouluna Sara Eklundin 1,5-vuotias poika tapaa ensimmäistä kertaa isovanhempansa - Pandemia erotti ulkosuomalaiset perheistään, mutta vuosien tauon jälkeen paluu kotimaahan viimein onnistuu

# data[].attributes.attachment_link.description
Ulkosuomalaiset Kiinasta, Australiasta ja Yhdysvalloista kertovat, miltä tuntui, kun kotimaahan ei päässyt pandemian vuoksi. Tänä jouluna Sara Eklundin puolitoistavuotias poika Matteo tapaa ensimmäistä kertaa isovanhempansa. Washington/Peking/Helsinki On tapahtunut paljon sitten viime näkemän. Kun Sara Eklund, 35, viimeksi kävi kotimaassa, Juha Sipilä oli pääministeri eikä Eklund itse ollut vielä äiti ja vaimo.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Olympiavoittaja Lydia Lassila ja MM-mitalisti Lauri Lassila vaihtoivat yllättäen Australian hiekkarannat Levin lumisiin rinteisiin. Nyt entiset kilpaurheilijat taustoittavat seikkaperäisesti elämänmuutostaan.

Ensin iski korona, sitten pelko. Se johti lopulta yllätysratkaisuun, totaaliseen maisemanvaihdokseen.

Sellaiseksi voisi luonnehtia australialaisen olympiatähden Lydia Lassilan, 39, ja hänen suomalaisen puolisonsa, ex-kumparelaskija Lauri Lassilan, 45, viime vuonna tekemää elämänmuutosta: pari muutti yllättäen kahden poikansa kanssa Australian hiekkarannikoilta Suomen Lappiin.

Nyt, vuotta myöhemmin, arkirutiinit pyörivät tehokkaasti Levillä Immeljärven rannalla sijaitsevassa omakotitalossa.

Lydia Lassila on herännyt varhain aamulla kahvinkeittoon, ja lapset ovat lähteneet kouluun. Freestyle-hiihdon olympiavoittaja on tehnyt jo muutaman tunnin etätöitä ja leiponut lohipasteijoita vieraita varten. Kodikas tuoksu kantautuu nelikerroksisen talon joka huoneeseen.

Lydia istahtaa Laurin kanssa muistelemaan vuoden takaista ratkaisua, jolloin kaikki perheen arjessa muuttui.

- Se oli hyvin ahdistavaa ja tukalaa aikaa, kun Australian tiukat koronarajoitukset olivat pysäyttäneet perheen elämän täysin, vuonna 2018 uransa lopettanut kilpaurheilija taustoittaa.

- Kun elämämme kävi liian ahtaaksi, sanoin Latelle, että meidän on lähdettävä täältä.

Näin suuri elämänmuutos ei käynyt täysin kivuttomasti.

- Uusi ympäristö vaati perheeltä alkuun sopeutumista, Lydia ja Lauri myöntävät.

Lydia ja Lauri Lassila ovat olleet naimissa 14 vuotta ja asuneet lähes koko sen ajan kahden poikansa, Kain, 10, ja Alekin, 6, kanssa Australiassa.

Lydia Lassila voitti olympiakultaa freestylen hypyissä Vancouverissa vuonna 2010 ja on siitä lähtien ollut yksi Australian kirkkaimmista talviurheilutähdistä.

Tunnettavuutta Lydia sai kotimaassaan myös osallistumalla kahdesti Australian Selviytyjät-ohjelmaan.

Lauri Lassila voitti kumparelaskussa MM-hopeaa 1999. Hän lopetti kilpauransa 2005.

Aiemmin perhe asui Lornissa, joka on hyvin pieni, noin tuhannen asukkaan merenrantakaupunki Victorian osavaltiossa Australiassa.

Juuri ennen koronaa Lassilat olivat saaneet remontoitua valmiiksi hulppean merenrantatalonsa.

- Näkymä hiekkarannalle ja valtamerelle oli mykistävä, ja surffilaudat odottivat aina kuistilla, Lydia kuvailee.

Elämä oli parin mukaan mallillaan, kunnes pandemia seisautti kaiken: kaikki harrastustoiminta lakkautettiin, ja muun muassa sekä koulut että puistot suljettiin. Sulku piti, vaikka kansalaiset järjestivät jopa mielenosoituksia tiukkoja koronatoimia vastaan.

- Suomen tilanne ei ole ollut mitään siihen verrattuna. Australiassa kaikki oli kiinni hyvin pitkiä aikoja kerrallaan. Mitään ei voinut tehdä, Lauri muistelee.

Suomi oli koko perheelle ennestään tuttu, sillä he olivat vierailleet Laurin vanhempien luona vuosittain. Paria suretti, etteivät heidän poikansa olleet päässeet näkemään isovanhempiaan pitkään aikaan.

- Olisimme muuttaneet jo heti pandemian alettua, mutta se ei ollut sallittua. Kun Australiasta vihdoin sai lähteä, tiesimme mitä tehdä ja painoimme kytkintä, Lauri kertoo.

PariSkunta siirsi koko omaisuutensa autotalliin ja laittoi talonsa vuokralle. Viime joulukuussa heillä oli pelkät menoliput Suomeen, ja mukaan lähti ainoastaan tärkeimmät: muutama matkalaukku sekä sukset ja luistimet.

- Aikalailla samoilla vaatteilla ollaan menty. Vaatekaapistani ei löydy korkokenkiä tai juhlamekkoja, Lydia hymähtää.

Lydia ja Lauri olivat käyneet vain kerran aiemmin Levillä. Päätös asuinpaikasta oli kuitenkin selvä.

- Halusimme lähelle rinteitä laskettelun takia, eli uuden kodin oli löydyttävä Lapista. Levi on fantastinen paikka, koska täältä löytyy kaikki tarvitsemamme, Lauri perustelee.

Laurille kaikki oli tuttua, mutta muilla kesti aikansa sopeutua. Lydian mukaan parin nuorimmainen poika haluaisi takaisin Australiaan, sillä hän ikävöi merta ja ystäviään. Lydia puolestaan kipuili pimeyden kanssa.

- Viime talvena minulla oli hetkittäin vaikeaa. En meinannut päästä sängystä ylös, ja olin jatkuvasti hyvin väsynyt. Hiukseni putoilivat ja ihoni oli huonossa kunnossa. En ollut oma itseni, hän selvittää.

- Se oli kuitenkin ohimenevää, ja tänä vuonna muistin aloittaa D-vitamiinikuurin. En ole katunut päivääkään Suomeen muuttoa. Täällä metsä ja luonto ovat lähellä, ja ne ovat minulle tärkeitä.

Alkuun perhe asui puolisen vuotta vuokralla, kunnes viime elokuussa he löysivät unelmiensa talon Leviltä. 500-neliöisessä talossa on neljä kerrosta, ja olohuoneen valtavasta ikkunasta avautuu vangitseva näky järvimaisemaan.

Lauri remontoi parhaillaan kahta alinta kerrosta, jotka pari aikoo laittaa vuokralle.

Pariskunnalla on omat yritykset. Lauri pyörittää omaa IT-yritystään etänä, ja Lydialla on kaksi verkkokauppaa. Aamut ovat hektisiä, koska parin on aloitettava työpäivät varhain aikaeron takia.

- Ensiksi pojat valmiiksi kouluun, ja sen jälkeen olemme intensiivisesti muutaman tunnin koneella. Puolilta päivin vaihdan työvaatteet päälle ja alan tekemään remonttia. Illalla sitten tyypillisesti urheilemme, Lauri kertoo.

Lydia muistaa ensimmäiset kokemuksensa Suomesta useiden vuosien takaa. Hän oli matkustanut Laurin kanssa talvella Rovaniemelle, ja pakkaslukema hipoi neljääkymmentä. Pari lähti ystävien kanssa viettämään uuttavuotta, ja tuona iltana hän sai ensikosketuksen perinteikkääseen suomalaiseen after ski -juomaan.

- Join minttukaakaota vähän turhankin paljon, ja seuravana aamuna oli todellakin tukalaa lähteä lennolle USA:han, Lydia naurahtaa.

- Se tosiaan oli Lydian ensimmäinen ja viimeinen kosketus minttukaakaoon, Lauri jatkaa hymähdellen.

Lydia sanoo, että hänellä ei ollut ennen Laurin tapaamista minkäänlaista mielikuvaa Suomesta.

- Australia on melko eristäytynyt maa, joten ei siellä juuri tiedetä muiden maiden kulttuureista, hän kertoo.

Suomalaisen miehen tavattuaan Lydia oivalsi, etteivät suomalaiset ole erityisen puheliasta kansaa.

- Lauri ei ole monisanainen mies. Suomalaiset eivät välttämättä ole hiljaisia, mutta ehkä hieman varautuneempia, eivätkä puhu potaskaa, Lydia sanoo.

On kuulemma vieläkin asioita, joita Lydia ei voi käsittää. Yksi niistä on perinneherkku mämmi. Se ei Lydian makunystyröitä hivele.

- Se on aika kauhean makuista, hän tokaisee naurahdellen.

- Täällä myös juodaan hämmentävän paljon kahvia. Lisäksi olen ihmetellyt, miksei täällä ole jääpalakoneita jääkaapeissa. Sängyt ovat myös erikoisia, kun monesti on kaksi erillistä sänkyä yhdistetty parisängyksi ja niissä on kaksi erillistä peittoa, hän listaa.

Pariskunta kiittelee erityisesti suomalaista koulujärjestelmää. Pojilla on kaksoiskansalaisuus, ja he puhuvat sujuvasti sekä englantia että suomea.

- Muistan hämmentyneenä lukeneeni poikien oppikirjoja. Maantieto ja historia käsittelivät lähinnä ainoastaan Australiaa, Lauri kertoo.

Pariskunnan mukaan he kokivat tärkeäksi, että lapset saavat tutustua suomalaiseen kulttuuriin ja käydä koulua Suomessa.

- Olisimme typeriä, jos emme hyödyntäisi Suomen upeaa koulutusjärjestelmää, Lydia alleviivaa.

Lydia katsoo ikkunasta ulos ja kertoo vasta Lapissa oivaltaneensa täysin hiljaisuuden ja pysähtymisen merkityksen.

- Herään joka päivä kiitollisena, hän sanoo pohdiskeleva ilme kasvoillaan.

Pari sanoo yhteistuumin korona-ajan opettaneen sen, ettei elämää kannata suunnitella liian pitkälle. He elävät päivän kerrallaan, eivätkä ole ankkuroineet itseään minnekään pysyvästi

- Olemme rakentaneet elämämme siten, että meillä on aina joustovaraa. Maan vaihtaminen ei ole meille iso juttu, pojat ovat ikään kuin maailmankansalaisia ja viihtyvät kaikkialla. Pystymme sopeutumaan uusiin tilanteisiin, Lauri korostaa.

- Se on kuitenkin varmaa, että Lappiin muutto oli elämäni paras päätös, Lydia summaa.

# data[].attributes.attachment_link.title
Australialainen olympiamitalisti Lydia Lassila, 39, muutti suomalaisen puolisonsa kanssa Lappiin - nämä asiat herättivät hämmästystä

# data[].attributes.attachment_link.description
Olympiavoittaja Lydia Lassila ja MM-mitalisti Lauri Lassila vaihtoivat yllättäen Australian hiekkarannat Levin lumisiin rinteisiin. Nyt entiset kilpaurheilijat taustoittavat seikkaperäisesti elämänmuutostaan. Ensin iski korona, sitten pelko. Se johti lopulta yllätysratkaisuun, totaaliseen maisemanvaihdokseen. Sellaiseksi voisi luonnehtia australialaisen olympiatähden Lydia Lassilan, 39, ja hänen suomalaisen puolisonsa, ex-kumparelaskija Lauri Lassilan, 45, viime vuonna tekemää elämänmuutosta: pari muutti yllättäen kahden poikansa kanssa Australian hiekkarannikoilta Suomen Lappiin.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kiina | Linnassa ei ole itsenäisyyspäiväjuhlia, mutta Shanghaissa iltapuvut liehuivat perinteiseen tapaan – Suomalaisten määrä Kiinassa on romahtanut, sillä siellä ei enää tarvita ulkomaisia pomoja yrityksiin

# data[].attributes.attachment_link.description
Pandemia ei ole ainoa syy, miksi suomalaisten määrä Shanghaissa ja muualla Kiinassa on vähentynyt. Suomalaisissa firmoissa kiinalaisen henkilöstön osuus kasvaa, asumisen ja elintason kustannukset nousevat, eikä nuorilla ole enää aiemman sukupolven seikkailunhalua.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Leena Pasanen, 72, aloitti vuonna 1981 työn luterilaisen kirkon sairaalassa Tansaniassa Lähetysseuran lähettämänä. Silloin sairaalassa ei ollut lääkkeitä ja hoitohenkilökuntaa oli aivan liian vähän. Sodasta toipuvassa maassa oli pulaa elintarvikkeista, polttoaineesta ja melkein kaikesta muustakin. Aliravitsemuksen ja anemian heikentämiä lapsia kuoli joukoittain malariaan ja muihin tauteihin, myöhemmin aids tappoi kokonaisia perheitä.

Pasasen tuore elämäkerta Neljä vuosikymmentä lastenlääkärinä Tansaniassa avaa elämän ja kuoleman värikirjon rankan sairaala-arjen keskellä. Sairaudet ja työn mahdottomat haasteet melkein näännyttivät ikuisen optimistin. Lähetyslääkärin kutsumuksen kivut raapivat lukijan sydäntä. Kaiken ylle kaareutuu kiitollisuus merkityksellisestä elämäntehtävästä.

Pasanen työskenteli lääkärinä Ilembulan sairaalassa Tansaniassa vuosina 1981-2013. Eläkkeellä hän on jatkanut vapaaehtoistyötä lääkärinä hoitamalla Mufindin Lastenkylän lapsia ja kiertämällä syrjäisissä kylissä auttamassa sairaita ihmisiä. Uusien lääkkeiden, rokotusten ja hyvän hoidon myötä tansanialaisten terveys on parantunut merkittävästi.

"Pakko ottaa etäisyyttä"

Elämäkerran kirjoittamiseen Pasanen ryhtyi palattuaan Tansaniasta maaliskuussa 2020, kun korona alkoi sulkea maailmaa. Kirja syntyi oululaisten ystävien pyynnöstä, jopa vaatimuksesta. Sen pohjana ovat Pasasen Tansaniasta kirjoittamat 560 kirjettä, jotka hänen äitinsä oli arkistoinut järjestelmällisesti. Arkistosta löytyi myös 60 lehtihaastattelua.

Intensiivinen kirjaprojekti nosti muistot uniin.

"Näin painajaisia, että lapsia kuolee käsiini ja sairaalassa on täysi kaaos. Kirjeiden lukeminen oli niin rankkaa, että välillä oli pakko ottaa etäisyyttä ja lukea kevyempiä kirjoja", Leena Pasanen muistelee.

"Saimme valtavasti apua"

Häntä inspiroi kirjan kirjoittamisessa halu kiittää satoja tukijoita, joiden apu teki työn mahdolliseksi.

"Kirjeitä lukiessa hämmästyin, kuinka valtavan paljon apua saimme erityisesti pula-aikana 1980-luvulla. Usein paketissa saapui lääkkeitä, jotka olivat juuri loppuneet ja joita kipeästi tarvittiin.

Oululaisten kollegoiden, ystävien ja muiden tukijoiden lähettämien painavien lääkepakettien avulla pystyimme pelastamaan kymmenien tuhansien lasten hengen. Helsingin Yliopiston apteekista lähetettiin kiniiniä, joka oli paras lääke malarian hoitoon ja jota ei Tansaniasta saanut."

Auttajissa oli yllättäviäkin ihmisiä, myös kirkkoon kuulumattomia. Monia tukijoita mainitaan kirjassa nimeltä.

"Tämä on Afrikka"

Toiseksi Pasanen halusi nostaa esiin afrikkalaiset työtoverit.
"On ollut suuri etuoikeus työskennellä heidän kanssaan. Olen oppinut heiltä paljon. Esimerkiksi ylilääkäri Charles D. Kadete oli palveleva johtaja, joka halusi päivystää monena juhlapyhänä antaakseen meille muille mahdollisuuden vapaaseen. Hän oli viisas, mutta myös suora."

"Joskus kun ihmettelimme jotain afrikkalaista tapaa, hän saattoi sanoa, ettemme koskaan tule sitä ymmärtämäänkään, koska olemme eurooppalaisia ja tämä on Afrikka."

Kolmanneksi Pasanen kertoo muutamasta potilaasta, joihin syntyi pitkäaikainen suhde.

Hiv-lääke mullisti hoidon

Vuosittain toistuvat malariakaudet valtavine potilasmäärineen olivat näännyttää Leena Pasasen. Raskainta oli lähes 20 vuoden jakso, jolloin hiv/aids:iin ei ollut vielä lääkkeitä.

"En voinut kuin surullisena seurata, kun näin kokonaisten perheiden kuolevan sairauteen, johon ei ollut lääkettä. Potilaille ei voinut antaa toivoa."

Merkittävin parannus lähetyslääkärin uralla oli hiv/aids-lääkkeen saaminen myös tansanialaisten ulottuville vuonna 2006. Vaikka virus ei poistu elimistöstä, lääkkeiden avulla hiv-positiiviset pystyvät elämään lähes normaalia elämää.

Hoitoon pääsee bussilla

Malariakin on moskiittoverkkojen käytön yleistymisen myötä vähentynyt huomattavasti ja sen hoitoon on hyviä lääkkeitä. Mutta edelleen sairaus tappaa erityisesti alle 5-vuotiaita lapsia.

Pahimpina aikoina Ilembulan sairaalan aliravittujen lasten yksikössä oli 80 potilasta. Aliravittujen lasten määrä on vähentynyt merkittävästi. Tansanian lasten ja äitien terveydentila on silti yhä kaukana suomalaisesta tasosta, sillä synnytyksissä kuolee usein vauvoja ja äitejäkin.

Sairastuneet pääsevät nykyisin hoitoon paljon entistä nopeammin, sillä bussit kulkevat tiuhaan. Avunpyynnöt tulevat matkapuhelinten yleistymisen myötä nopeasti perille.

Valtion sairaaloita on rakennettu paljon, mutta kirkon sairaaloitakin tarvitaan yhä ja niillä on hyvä maine. Ilembulan sairaalassa on uusi kirurginen osasto, jossa saksalainen kirurgitiimi on käynyt kaksi kertaa vuodessa tekemässä leikkauksia ilmaiseksi.

Ihmiset antoivat voimaa

Valtavasta työmäärästä ja mahdottomista haasteista huolimatta kirjasta välittyy Leena Pasasen valoisa usko ja myönteinen asenne tiukoissakin tilanteissa. Kaiken keskellä hän on nauttinut työstään ja sairaalassa oli rauhallisiakin kausia, jolloin hän ehti jutella ja leikkiä pikkupotilaiden kanssa. Nauruakaan ei elämästä ole puuttunut; afrikkalaiseen elämänmenoon se kuuluu karusta arjesta huolimatta.

Ihmiset ovat olleet tärkein voimanlähde Leena Pasaselle: potilaat läheisineen, työtoverit, lähettikollegat, lukuisat omat ystävät, lääketieteen opiskelijat ja vierasryhmät, joita saapui tiuhaan tutustumaan sairaalaan.

Hiljaisuudesta löytyi rauha

Pasasen kaunis koti Tansaniassa on ollut avoinna kaikille. Väsymyksen ja kaaoksen keskelläkin hän on voinut kattaa pöydän kauniisti, kuunnella musiikkia tai lukea kirjoja, jotka vievät toisenlaisiin maailmoihin. Kävelyretki lempeässä ilta-auringossa kauniilla lähirinteillä on tyynnyttänyt kuohuvan mielen. Työasioista Leena on päässyt irti myös leipomalla, jumppaamalla lähettikollegojen kanssa ja järjestämällä juhlahetkiä.
Suuret haasteet ovat vieneet lastenlääkärin rukoukseen yhdessä työtovereiden kanssa. Tärkeäksi tulivat viikonloput hiljaisuudessa lähiseudulla sijaitsevassa luostarissa. Siellä Leena löysi tien rauhaan ihmiselle liian suurten kysymysten edessä: kärsimys on mysteeri, jonka voi lopulta jättää vain Jumalan käsiin.

"Suu tukkoon ja takaisin"

Lähetyslääkärin ura ei ollut nuorelle Leenalle itsestään selvä valinta.

"Olen perusluonteeltani järjestelmällinen suunnittelija enkä vähääkään seikkailija. Vastavalmistuneena haaveilin tyylikkäin huonekaluin sisustetusta kauniista kodista, pianon soitosta ja konserteista. Mietin, mistä kaikesta joutuisin luopumaan, jos lähtisin lähetystyöhön. Tajusin olevani hyvin etuoikeutettu."

"Silti yhtäkkiä päätös oli selvä: nyt olisi minun aikani antaa muille. Koin, että mielekkäin tapa käyttää hyväksi saamani koulutus ja etuoikeutettu asemani on mennä sinne, missä on pula lääkäreistä."

Haaveilin kauniista kodista ja pianon soitosta.

Ystävät olivat ällikällä lyötyjä kuultuaan Leenan päätöksestä. Perheen täyden tuen hän sai alusta lähtien.

Viidentoista Tansanian-vuoden jälkeen kutsumus oli 1990-luvun puolivälissä koetuksella. Leena otti puolen vuoden palkattoman vapaan miettiäkseen tulevaisuuttaan ja myös aikaisempia valintojaan. Pitikö hänestä oikeastaan tulla lääkäri? Entä pitäisikö nyt jäädä Suomeen ja ryhtyä väitöskirjan tekoon? Siihen näytti aukenevan houkuttelevia mahdollisuuksia. Rahoituskin oli luvassa.

"Mutta lopulta sisareni ja ystäväni sanoivat, että kyllä sinusta piti tulla lääkäri. Sinulla on Tansaniassa mielekäs työ ja elämä. Nyt suu tukkoon ja lähdet takaisin."

Samaa mieltä oli Leenan äiti. Vähitellen päätös kypsyi.

"Työ tansanialaisten lastenlääkärinä oli minun kutsumukseni ja halusin sitoutua siihen uudestaan. Olen siitä tosi kiitollinen ja olen saanut siitä suuren siunauksen."
Teksti Sari Lehtelä Tunnustuksia työstä:
Suomen Lääkäriliiton Max Oker-Blom -palkinto 2005

Maailman Lääkäriliiton kirjassa Caring Physicians of the World haastateltuna toisena suomalaisena 2005

Vuoden ulkosuomalainen 2009

Suomen Lastenlääkäri ry:n Lapsen asialla -palkinto 2017

Leena Pasanen on aiemmin kirjoittanut kirjat Daktarin lapset (2000), joka valittiin Vuoden kristilliseksi kirjaksi sekä Noel - Daktarin tarinoita Tansaniasta (2012), molemmat Suomen Lähetysseuran kustantamina.

Tilaa kirja Daktari Leena -Neljä vuosikymmentä lastenlääkärinä Tansaniassa!

Voit myös soittaa 020 712 7222 tai lähettää sähköpostia basaari@suomenlahetyseura.fi

# data[].attributes.attachment_link.title
Lääkäri Leena Pasanen: Lääkepaketit Suomesta pelastivat tuhansia lapsia - Suomen Lähetysseura

# data[].attributes.attachment_link.description
Leena Pasanen, 72, aloitti vuonna 1981 työn luterilaisen kirkon sairaalassa Tansaniassa Lähetysseuran lähettämänä. Silloin sairaalassa ei ollut lääkkeitä ja hoitohenkilökuntaa oli aivan liian vähän. Sodasta toipuvassa maassa oli pulaa elintarvikkeista, polttoaineesta ja melkein kaikesta muustakin. Aliravitsemuksen ja anemian heikentämiä lapsia kuoli joukoittain malariaan ja muihin tauteihin, myöhemmin aids tappoi kokonaisia perheitä.

# data[].attributes.headline
Neliosaisen Perhe maailmalla -podcastin jokaisessa jaksossa ulkosuomalaisuutta ja ulkosuomalaisia koskettavia aiheita avataan tutkijan näkökulmasta sekä kokemusasiantuntijan tarinan kautta.

# data[].attributes.subject
Neliosaisen Perhe maailmalla -podcastin jokaisessa jaksossa ulkosuomalaisuutta ja ulkosuomalaisia koskettavia aiheita avataan tutkijan näkökulmasta sekä kokemusasiantuntijan tarinan kautta.

# data[].attributes.body
Jakso 1. Jalat kahdessa maassa – Perhe maailmalla | Spotify-podcast

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jalat kahdessa maassa: Kohtaaminen kanadalaismiehen kanssa Suomessa johti Sirun muuttoon pohjoiseen Ontarioon. Millaisia keinoja Siru käytti sopeutuakseen uuteen kulttuuriin ja pieneen kyläyhteisöön?

Miten työ- ja oleskelulupa vauhdittivat juurtumista ja muuttivat suhdetta Suomeen? Miten Siru tuo esiin omaa kulttuuriaan ja ylläpitää äidinkieltään lastensa elämässä? Miten perhe viettää juhlapyhiä? Podcastin ensimmäisessä jaksossa kuullaan Sirun #tositarina kahden maan välillä reissaamisen muuttumisesta perhe-elämäksi Kanadassa. Sosiaalikuraattori Saara Mughal (Merimieskirkko, Saksa) pohtii mm. suomalaisyhteisöjen merkitystä eri-ikäisille ulkosuomalaisille sekä siteiden ylläpitämistä kotimaahan. Jakson tekstiversio: perhemaailmalla.fi/perhe-maailmalla-podcast Neliosainen podcast-sarja on tuotettu STEA:n rahoittamassa, Kvs-säätiön ja Suomi-Seura ry:n yhteistyöprojektissa, Perhe maailmalla (2019-2021). Uusi jakso torstaisin. #ulkosuomalainen #ulkosuomalaisuus

# data[].attributes.attachment_link.description
Listen to this episode from Perhe maailmalla on Spotify. Jalat kahdessa maassa: Kohtaaminen kanadalaismiehen kanssa Suomessa johti Sirun muuttoon pohjoiseen Ontarioon. Millaisia keinoja Siru käytti sopeutuakseen uuteen kulttuuriin ja pieneen kyläyhteisöön? Miten työ- ja oleskelulupa vauhdittivat juurtumista ja muuttivat suhdetta Suomeen? Miten Siru tuo esiin omaa kulttuuriaan ja ylläpitää äidinkieltään lastensa elämässä?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
New Yorkin sykkeessä Manhattanilla pieni Suomen lippu koristaa ovikelloa. Suomi-koulun sisällä riittää vilinää.

- Mitä sinulle on tänään opetettu koulussa?

- Että S on sokeri tai saari, vastaa 6-vuotias Edith Vesala samalla kuin piirtää s-kirjaimen muotoista käärmettä.

Mainos (artikkeli jatkuu alla)

Mainos (artikkeli jatkuu alla)

Tämän vuoden teemana Kalevala

Suomi-koulun lähes 50 oppilasta on jaettu ryhmiin kielitaidon ja iän mukaan. Tämän vuoden teemana on Kalevala ja leikki-ikäisten 3- ja 4-vuotiaiden aloittelevaa ryhmää kutsutaan Iku-Tursoiksi, vanhempia koululaisia muun muassa Tapioiksi ja Tellervoiksi.

- Meillä on sellaisia oppilaita, että osa asuu Yhdysvalloissa pysyvästi, toinen vanhemmista on suomalaistaustainen. Sitten voi olla ekspattien lapsia, että jompikumpi vanhemmista tai molemmat on täällä työkomennuksella, Suomi-koulun opettaja Jenni Niemi kertoo.

Suomi-koulun koronasäännöt on samat kuin muissa New Yorkin kouluissa: opettajat ovat rokotettuja ja lapset saavat tulla kouluun vain terveinä. Koulussa pidetään myös kasvomaskeja.

Musiikki opetuksen apuna

Suomi-koulussa on useampi opettaja ja suomen kieltä ja kulttuuria opetetaan erityisesti musiikin kautta.

- Me pyrimme siihen, että kaikki opetus tapahtuu suomeksi. On tietysti lapsia, jotka eivät ymmärrä kaikkea sanastoa suomeksi ja heitä autetaan muutamalla englanninkielisellä sanalla, Suomi-koulun johtaja Virve Deutsch kertoo.

Musiikkitunti on alkamassa ja pienemmät ottavat itsevarmat otteet rytmikapuloista. Isommilla lapsilla on sylissään kanteleet. Artisti Johanna Telander näyttää esimerkkiä ja lapset lähtevät mukaan lauluun.

- Takoi Sammon taitavasti, takoi Sammon taitavasti, lapset laulavat.

Mainos (artikkeli jatkuu alla)

Mainos (artikkeli jatkuu alla)

Musiikkiesityksellä valmistaudutaan Kalevalan päivän esitykseen. 10-vuotias Otso Reijonen on yksi kanteleen soittajista.

- Onhan se ihan kiva laulella ja soittaa näitä soittimia, Otso sanoo.

Suomalaisen identiteetin säilyttäminen tärkeää

Koulua on lauantaisin pari kertaa kuukaudessa. Suomi-koulu saa avustusta toimintaansa Suomi-seuralta ja koulu kerää myös rahaa vuosittaisilla joulumyyjäisillä. Myyjäisissä myydään muun muassa joulutorttuja, riisipuuroa ja suomalaisia karkkeja.

- Meillä on myös lukukausimaksut, jotka kattavat osan toiminnasta. Yhden lapsen lukukausimaksu on tällä hetkellä 500 dollaria, Deutsch kertoo.

Sekä lapsille että vanhemmille kyse on pääasiassa suomalaisen identiteetin säilyttämisestä ja yhteisöllisyydestä.

- Vanhemmat lapset tekevät joskus nakkikeittoa, makaronilaatikkoa ja pullaa. Meillä juhlitaan suomalaisia juhlapyhiä ja sitä kautta saadaan suomalaista kulttuuria mukaan, Deutsch kertoo.
Onko Suomi-koulu sellainen paikka, mistä voisi löytyä kavereita?
-Joo on! Tänään tapasin yhden. Hän pelasi samoja pelejä kuin minä, niin me aiotaan sitten tämän Suomi-koulun jälkeen pelata yhessä, Otso kertoo.

# data[].attributes.attachment_link.title
Makaronilaatikkoa ja pullaa: MTV vieraili New Yorkin Suomi-koulussa - tavoitteena identiteetin säilyttäminen

# data[].attributes.attachment_link.description
New Yorkin sykkeessä Manhattanilla pieni Suomen lippu koristaa ovikelloa. Suomi-koulun sisällä riittää vilinää. - Mitä sinulle on tänään opetettu koulussa? - Että S on sokeri tai saari, vastaa 6-vuotias Edith Vesala samalla kuin piirtää s-kirjaimen muotoista käärmettä. Mainos (artikkeli jatkuu alla) Mainos (artikkeli jatkuu alla) Tämän vuoden teemana Kalevala Suomi-koulun lähes 50 oppilasta on jaettu ryhmiin kielitaidon ja iän mukaan.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Suomen lonkeronharmaassa räntäsateessa tulee mieleen, josko sielu voisi paremmin Rivieran häikäisevän sinisissä maisemissa. Kolme perhettä kertoo, kuinka kotoutuminen ranskalaiseen elämänmenoon sujuu.

Wahlroos, von Koskull, Herlin ja Rosberg ... myöhäissyksyn tainnuttaman suomalaisen mielikuva Rivieran asukkaista on kuin takavuosien viisu rikkaista perheistä.

Myös äskettäin edesmennyt Marimekon voimanainen Kirsti Paakkanen vietti osan vuotta luksustalossaan Nizzassa.

Kakkoskoti Monacossa on ehkä utopiaa tavalliselle suomalaiselle, mutta asunto veroparatiisin ympärillä aukeavassa Provencessa on oikeasti saavutettavissa. Ranskan sosiaaliturva kannattelee niitä, joilla ei ole vanhaa vaurautta tai mahtituloja. Tosin myös niitä, joilla on.

Elegantin Rivieran suomalaisyhteisöön kuuluu arviolta 2 000 ihmistä. Se on vähän verrattuna Espanjan kotoisan Aurinkorannikon 25 000 muuttolintuun. Periaate on kuitenkin sama: kaveria autetaan, mutta yksityisyys sallitaan. Kielenkin oppii.

Eikä arrogantti ranskalainen ole kovin pelottava, kun pintaa vähän rapsuttaa.

Tyylikäs Nizza

Historian ensimmäiseksi matkailukohteeksi nimetty Nizza on hurmaava 350 000 asukkaan rantakaupunki Monacon kyljessä. Jo 1800-luvulla Euroopan kruunupäät Britannian kuningattaren Viktorian johdolla mieltyivät terveelliseen ilmastoon. Ylhäisön vaikutus näkyy kaupungin hiukan pompöösissä ilmeessä.

Tähtipöly ei ole noista päivistä himmennyt, päinvastoin. Monacoon, Antibesiin, Cannesiin, Saint-Tropeziin sekä Italian San Remoon hurauttaa autolla vajaassa tunnissa. Junamatka on edullisempi ja vielä nopsempi - kolme maata vajaalla kympillä.

Bonjour ja merci auttavat kummasti, vaikka ihmiset osaavat jo englantia yleisesti.

JETSETIN maisemiin asettuivat tavalliset tamperelaiset Kristiina Sointu ja Pasi Heikkilä marraskuussa 1993, kun Suomessa elettiin ankeinta lamaa.

Nuoripari halusi Ranskaan.

- Kävimme katsomassa Loiren laaksoa, liian hiljainen. Atlantin rannalla Biarrizissa puhalsi kylmä tuuli. Nizzan sää, meri, vuoret ja arkkitehtuuri olivat täydelliset, Kristiina Sointu kertoo.

Ranskan kieli oli molemmilla hutera, mutta koheni pian. Pasi oli joutunut poikakoulussa lukemaan pakkosaksan. Kristiina syvensi lyhyen ranskan taitojaan kielikursseilla vuosikaudet.

Myyttistä ranskalaista ynseyttä he eivät ole kohdanneet missään.

- Se on paljolti turistien luoma kuva. Riippuu itsestä, uskallatko, yritätkö. Bonjour ja merci auttavat kummasti, vaikka ihmiset osaavat jo englantia yleisesti.

- Byrokratian kanssa olemme myös pärjänneet. Pasin vanhemmat asuivat Aurinkorannikolla. Oli sielläkin joskus puljaamista, Sointu muistelee.

PARISKUNNAN koti on terassillinen vuokrakaksio Nizzassa trendikkään Libération-aukion liepeillä. Aamuntuoreet herkut voi hankkia puuhakkaan Gare du Sudin hallista ja torilta.

Asunnon vuokra on minkä tahansa suurkaupungin mittapuulla puoli-ilmainen, vain 700 euroa kuussa.

Sointu ja Heikkilä kävelevät kaikkialle, vaikka Nizzan julkinen liikenne pelaa loistavasti. Ratikalla pääsee koko Etelä-Ranskaa palvelevalle lentokentälle.

Viime vuosien terrori-iskujen seurauksena aseistautuneet sotilaat partioivat kaupungin kadulla.

- Siihen ei meinaa tottua, Sointu sanoo.

MOLEMMAT puolisot varttuivat yrittäjäperheessä, mutta elantonsa he ovat tienanneet laajan skaalan töissä. Sointu on työskennellyt taiteen parissa ja päiväkodissa. Heikkilän monista työnantajista lienee mielenkiintoisin seiväshyppylegenda Sergei Bubka, joka tuhansien urheilijoiden lailla asuu veroparatiisi Monacossa.

- Hoidin perheen koiria, rottweilereita. Ne olivat kurittomia ja karkailivat jatkuvasti, Heikkilä hymähtää.

Työnantajasta paljastui yllättäviä piirteitä. Upporikas ukrainalainen osoittautui hyvin nuukaksi, vaikka oli toki ystävällinen.

Nyt pariskunta viettää eläkepäiviä. Ranskalainen sosiaaliturva ja terveydenhuolto saavat heiltä pelkkää kehua: lääkäriin pääsee heti ja hammashoitokin on edullista.

Talo kukkuloilla

Kaksiot alkavat kakkosella, kolmiot kolmosella.

Näin kiteyttää pohjoismaisen vaatimustason hinnat Petteri Heng, joka on toiminut mukana seudun asuntobisneksessä viitisentoista vuotta. Summan perään tulee tietysti viisi nollaa.

Hengin nelihenkinen perhe tutustui Provenceen 1980-luvulla isän IT-alan työkomennuksella. Sydänhän sinne jäi. Toisella kerralla, vuonna 1998, he ostivat talon Roquefort-les-Pinsista läheltä Grassen hajuvesikaupunkia.

- Minulle oli vaikeaa lähteä kotirouvaksi Rivieralle, mutta otin ranskan opiskelun aluksi työn korvikkeena, Pirkko Heng kertoo.

- Talo oli ihan romu, mutta sen sijainti ja mahdollisuudet ihastuttivat. Parasta kielikoulua oli huseeraaminen remppamiesten kanssa. Ei tämä erityisen luksusta ole tällä kylällä, mutta meidän mielestä ihana.

Sittemmin taloa on laajennettu niin, että sinne mahtuvat myös Suomesta lomailevat lapset perheineen. On sauna, takka, uima-allas.

Hengit perustivat vuonna 2005 oman kiinteistövälitysfirman, jota johtaa Helsingissä asuva tytär. Vanhemmat jäivät eläkkeelle nelisen vuotta sitten.

PIKAVOITTOJA havittelevia Hengit toppuuttelevat.

- Isäukko osti Antibesin keskustasta 55 neliön kaksion 2007 ja maksoi siitä vähän alle 200 000. Kun hän 2019 kuoli, möimme sen 220 000 eurolla. Siitä kun miinustaa välityspalkkiot sun muut, eipä voittoa jäänyt, Petteri Heng kertoo.

Noin puolet muuttolinnuista ostaa oman, toinen puoli asuu vuokralla. Hengin mukaan asunto kannattaa vuokrata kalustettuna. Tyhjän kämpän sopimukset ovat pitkiä ja hankalia.

Ranskan verottajan huomaan pääsee parhaimmillaan jo puolen vuoden asumisen jälkeen. Käytössä on yhteisverotus. Se suosii lapsiperheitä ja pariskuntia, joissa toinen puolisoista tienaa hyvin. Jos taloudessa on vaikkapa viisi henkeä, talouden kokonaistulot jaetaan viidellä. Tulos määrää verotustason.

Yksityisen sektorin eläkeläiset maksavat veronsa Ranskaan. Ainakin toistaiseksi se on kannattavaa. Espanjan eläkeläisiä verotetaan ensi vuoden alusta Suomessa, eikä Portugalikaan ole enää nollaverotuksen paratiisi.

RANSKASSA kaikki käyvät omalääkärillä. Suomen kaltaisia terveyskeskuksia ei ole.

- Yleislääkärillä käynti maksaa 25 euroa, josta yhteiskunta palauttaa 17 euroa. Lähes kaikilla on lisäksi Mutuelle-vakuutus, joka kattaa loput, Petteri Heng kertoo.

Eikä tässä vielä kaikki. Mutuellen piffaa usein työnantaja. Hengien mukaan järjestelmä pitää ihmiset työkykyisinä ja -haluisina.

- Ranskalainen sosiaaliturva on maailman kalleimpia, mutta sen hyödyntäminen lähes ilmaista. Me nautimme siitä.

- Jos tarvitsen lääkäriä, varaan aamulla ajan ja saan sen iltapäiväksi, Pirkko Heng jatkaa.

Eikä tässäkään vielä kaikki. Lääkkeet ovat halpoja.

Joku lystin lopulta maksaa. Yksi vastauksista on velkaraha. EU:ssa Ranska on maksajien joukossa. Ranskan valtionvelka oli viime vuonna 90 prosenttia bruttokansantuotteesta, kun Suomessa määrä on hiukan reilu puolet.

Letkeä Marseille

Bergmanin lapsiperheen muutto Eguillesiin Marseillen seutuville ei mennyt kivuitta. Nyt taisto byrokratian kanssa jopa huvittaa.

- Sairas paperisota molemmissa päissä kesti puolitoista vuotta. Sillä sekunnilla, kun laiva lähti Katajanokan satamasta, putosimme Suomen sosiaaliturvan piiristä, Tiina Kovanen-Bergman kuvailee.

Bergmanit ovat asuneet Provencessa kahteen otteeseen. Ensimmäisestä muutosta on nyt kymmenen vuotta, toisesta ja ilmeisen lopullisesta kolme.

- Väännön syy oli oma firma. Ranskalaisen työnantajan kanssa homma olisi järjestynyt saman tien.

Heikki Bergman suunnittelee ja konsultoi vihreän energian järjestelmiä laivoihin, puoliso hoitaa toimistohommat. Työn vuoksi Heikki liikkuu pitkin poikin Välimeren maita, joten Provence on myös logistisesti ihanteellinen.

Mummot maksaa sekeillään, kassan kanssa jutellaan vihanneskeiton reseptistä, jono kasvaa eikä kukaan hätkähdä.

PERHEEN kuopus Karla on kansainvälisen lukion kosmopoliitti, aikuinen poika Kaan asuu omillaan Suomessa. Karla oppi ranskan päiväkodissa kolmessa kuukaudessa.

- Olin ensimmäisen muuton aikaan ihan ummikko. Heikki oli työmatkoilla, väänsin itkua kahden lapsen kanssa hullussa liikenteessä ja ajattelin, etten selviä. No, täällä ollaan ja viihdytään erinomaisesti.

Etelän mailla asioilla ja ihmisillä ei ole hoppu.

- Mummot maksaa sekeillään, kassan kanssa jutellaan vihanneskeiton reseptistä, jono kasvaa eikä kukaan hätkähdä, paitsi suomalainen vaihtaa jalkaa.

- Eivätkä täkäläiset ole ylpeitä, vaan ehkä jopa ujoja vieraiden kanssa. Kun alkuun pääsee, niin juttu luistaa.

BERGMANEILLA on käynyt uskomaton säkä nykyisen asunnon kanssa. Upouuden 120-neliöisen talon vuokra on vajaat 2 000 euroa. Aix-en-Provencessa on näet todella kallista asua.

- Karlan koulu maksaa 13 000 euroa vuodessa, mutta se on oma valintamme. Ison yksityiskoulun vuoksi tänne on keskittynyt ulkomaalaisia. Toimme mukanamme vaikean asuntotilanteen.

- Koronan aikaan amerikkalaiset ja pariisilaiset ovat ostaneet asuntoja näkemättä. Kaikki menee saman tien, vuokrataso on ihan pilvissä, Kovanen-Bergman kertoo.

Ystäväpiiri on kansainvälinen ja ranskalainen. Rento, siistiytynyt Marseille on trendikäs kaupunkikohde paikallisillekin.

- Nautimme myös patikoinnista. Jos tänään sataa, menemme huomenna. Silloin ei varmasti sada.

Lähteet: Rivieran Suomi-seura, Habisol, vero.fi, europa.eu

# data[].attributes.attachment_link.title
Kolme Rivieralle muuttanutta perhettä kertoo, mitä alueella asuminen maksaa - ja millaista se on: "Talo oli ihan romu"

# data[].attributes.attachment_link.description
Suomen lonkeronharmaassa räntäsateessa tulee mieleen, josko sielu voisi paremmin Rivieran häikäisevän sinisissä maisemissa. Kolme perhettä kertoo, kuinka kotoutuminen ranskalaiseen elämänmenoon sujuu. Wahlroos, von Koskull, Herlin ja Rosberg ... myöhäissyksyn tainnuttaman suomalaisen mielikuva Rivieran asukkaista on kuin takavuosien viisu rikkaista perheistä. Myös äskettäin edesmennyt Marimekon voimanainen Kirsti Paakkanen vietti osan vuotta luksustalossaan Nizzassa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Merimieskirkot ovat avanneet ovensa ja alkaneet palata normaaliin eli koronaa edeltäviin toimintoihin ja palveluihin. Rikkoutuuko tänä vuonna 50 000 kohtaamisen raja Suomen Merimieskirkon Euroopan toimipaikkojen joulumyyjäisissä?
Viime vuonna joulumyyjäiset peruttiin koronan vuoksi, mutta joulutunnelma saatiin nostettua mm. perustamalla suomalaistuotteiden verkkokauppa ja toimittamalla myös sähköpostitse tilatut tuotteet kotiovelle. Tänä vuonna haasteena on ollut Britannian uudistuneet tullimääräykset brexitin tultua voimaan, mutta kuormat on saatu perille.

Joulumyyjäiset ovat tänä vuonna odotettu ja erityisen tärkeä joulunajan aloituskohta ulkosuomalaisyhteisöille.

Joulumyyjäisissä myytävät tuotteet jouluherkuista suomalaisiin design-tuotteisiin ja lahjatavaroihin tuodaan Suomesta rekoilla ja merikonteilla. Rekat ajaa perille O. Jylhä Oy ja merikontit merimieskirkoille toimittaa Finnlines yhteistyökumppaneineen.
Yhteisöllinen vapaaehtositapahtuma
Myyjäiset ovat ennen kaikkea yhteisöllinen vapaaehtoistapahtuma, ja parhaimmillaan niihin osallistuu yhdessä toimipaikassa yli 200 vapaaehtoista. Jo ennen varsinaisia myyjäisiä henkilökunta ja vapaaehtoiset tekevät työtä tilojen järjestämisessä ja rakentamisessa myyjäiskuntoon, kuorman purussa, hyllyttämisessä, hinnoittelussa, tavaroiden paikolleen laittamisessa jne. Hampurissa ja Lontoossa joulumarketin rakentaminen alkoi 1.11. ensimmäisten konttien saapumisen myötä. Brysseliin ja Rotterdamiin jouluiset Suomi-kuormat saapuvat marraskuun puolivälissä.

Myyjäisten aikana vapaaehtoisten on mahdollista olla mukana mm. keittiössä, kahvilassa, kassalla, kaupassa. "Yhdessä tekemällä tuomme palan suomalaista joulua myös tänä vuonna eri puolille Eurooppaa, myyjäiset käynnistävät monelle ulkosuomalaiselle joulun odotuksen", sanoo Benelux-maiden merimieskirkon johtaja Tuomas Meurman.

"Valtavan suuret kiitokset niistä tuhansista talkootunneista, joita vapaaehtoiset myyjäisten eteen tekevät. Ilman vapaaehtoisten joukkoa ei tällaisia tapahtumia voitaisi järjestää", kiittää Pohjois-Saksan merimieskirkon johtaja Valtteri Salmi.

Lontoon merimieskirkon johtaja Marjaana Härkönen yhtyy kiitoksiin ja lisää: "Tuntuu koskettavalta ja hienolta päästä tekemään joulutunnelmaa yhdessä. Tänä vuonna joulumyyjäiset ovat erityisen tärkeä joulunajan alkamisen merkki koko yhteisölle."

Monelle ulkosuomalaiselle myyjäiset ovat alku joulun odotukselle. Tämä näkyy paitsi suuressa vapaaehtoisten määrässä myös suomalaisten joulukinkkujen ennakkotilauksista.

Merimieskirkkojen myyjäisistä voi tehdä kaikki suomalaiset lahja- ja ruokahankinnat niin jouluun valmistautumiseen kuin joulun viettoon. Pöytäpaikkoja on lisäksi omien tuotteiden, kuten käsitöiden myyjille.

Ja kaiken kruunaa aito suomalainen joulutunnelma. Jouluisten tuotteiden ostaminen myyjäisitä on samalla mahdollisuus tukea Merimieskirkon toimintaa ja esitellä suomalaista kulttuuria paikallisille ystäville, työporukoille jne. Myyjäiset ovat niin ikään monelle suomalaisyritykselle näyteikkuna ja ensiaskel eurooppalaisille markkinoille.
Tänä vuonna myyjäiset ja joulukauppa järjestetään seuraavasti:

Lontoon merimieskirkon joulumyyjäiset: 10. -14.11 ja 17.-21.11.

Hampurin merimieskirkon joulumyyjäiset: 12.-14.11 ja 19.-21.11.

Rotterdamin merimieskirkon joulukauppa auki 18.11-25.12.2021.

Brysselin merimieskirkon joulukauppa: 24.11.-24.12.

Ateenan skandinaavisen merimieskirkon joulumyyjäiset 22.11.-5.12. järjestää Ruotsin kirkko Kreikassa.

Myyjäisissä ja joulukaupassa noudatetaan paikallisen hallituksen covid-turvallisuusohjeita. Osallistujilta odotetaan koronapassia (rokotustodistus tai todistus sairastetusta taudista) ja kasvomaskin käyttöä.
Lisätietoa:

Lontoon merimieskirkko: johtaja Marjaana Härkönen, +44 797 652 1105

Pohjois-Saksan (Hampuri) merimieskirkko: johtaja Valtteri Salmi, +49 171 6002 168

Benelux-maiden (Bryssel ja Rotterdam) merimieskirkko: johtaja Tuomas Meurman, +32 475 728 680

Tietoa julkaisijasta

Suomen Merimieskirkko on itsenäinen, vuonna 1875 perustettu yhdistys. Merimieskirkko toimii ulkomailla asuvien ja liikkuvien suomalaisten parissa sekä tekee kansainvälistä merenkulkijatyötä Suomen satamissa. Merimieskirkko on kumppani kotona ja maailmalla. Merimieskirkkotyössä kirjataan vuosittain lähes 300 000 kohtaamista.

Ulkomailla Merimieskirkolla on toimipaikka Saksassa, Belgiassa, Alankomaissa, Isossa-Britanniassa ja Kreikassa. Muita työalueita ovat mm. Irlanti, Luxemburg, Espanja, Puola ja Kaakkois-Aasia.

Kotimaan kansainväliset merimieskirkot palvelevat Hamina-Kotkassa, Helsingin Vuosaaressa ja Hernesaaressa (kesäkausi), Turussa, Raumalla, Kokkolassa, Oulussa ja Kemi-Torniossa.

merimieskirkko.fi/ ja facebook.com/Merimieskirkko

# data[].attributes.attachment_link.description
Merimieskirkot ovat avanneet ovensa ja alkaneet palata normaaliin eli koronaa edeltäviin toimintoihin ja palveluihin. Rikkoutuuko tänä vuonna 50 000 kohtaamisen raja Suomen Merimieskirkon Euroopan toimipaikkojen joulumyyjäisissä? Viime vuonna joulumyyjäiset peruttiin koronan vuoksi, mutta joulutunnelma saatiin nostettua mm. perustamalla suomalaistuotteiden verkkokauppa ja toimittamalla myös sähköpostitse tilatut tuotteet kotiovelle.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kokeneen historiantutkijan Irina Takalan tärkeimmät tutkimukset Neuvosto-Karjalasta on viimeinkin suomennettu ja tiivistetty yksiin kansiin.

Tietokirja

Irina Takala: Taistelua ja kuolemaa. Neuvosto-Karjalan suomalaiset 1920-1930-luvuilla. Suom. Mirko Harjula. Toim. Eeva-Kaisa Linna, Eila Stepanova, Senni Timonen ja Pekka Vaara. Karjalan Sivistysseura ry. 344 s.

Suomen sisällissota päättyi hillittömään verilöylyyn.

Yli 10 000 punasuomalaista pakeni valkoista terroria itään, Vladimir Leninin johtamalle vallankumoukselliselle Venäjälle.

Elettiin levotonta sota-aikaa, joka heitteli punapakolaisia imperiumin eri kolkkiin.

Jättiläisvaltio oli raunioina. Taudin riivasivat, mutta aikaa myöten kaaos alkoi tasaantua: tuhannet itään emigroituneet kotiutuivat suomalaisten hallitsemaan Neuvosto-Karjalaan, erityisesti pääkaupunki Petroskoihin, mutta myös pienemmille paikkakunnille teollisuuslaitosten, metsätyömaiden ja sovhoosien kainaloon.

Reilut kymmenen vuotta myöhemmin, 1930-luvun alussa pelastuksen aurinko näytti nousevan taas idästä: vähintään 15 000 suomalaista loikkasi bolševikkien maahan.

Tällä kertaa matkalle tuntemattomaan kirittivät lamavuodet ja työttömyys, jos kohta myös poliittiset harhakuvat: puhuttiin työväen paratiisista, idässä odottavasta sosialistisesta utopiasta, jossa ei ollut pulaa voista eikä uuden valtion kunniakkaasta rakennustyöstä.

Paremmasta elämästä ja raikkaammista poliittista tuulista unelmoivat myös ne arviolta 7 000 USA:n ja Kanadan suomalaista, jotka 1930-luvun alkupuoliskolla värvättiin ja laivattiin kimpsuineen ja kampsuineen punaiselle Venäjälle.

Useimmat amerikansuomalaisista asettuivat Neuvosto-Karjalaan.

Tasavallan päämies Edvard Gylling ja muut silmäätekevät tahtoivat kiihdyttää teollista elämää. Moderneihin työtapoihin ja koneisiin tottuneita amerikansuomalaisia pidettiin välttämättömänä apuvoimana takapajuiseksi jääneen tasavallan modernisoinnissa.

Oli kiire: ilman teollisia tuotantolaitoksia ja niissä niska limassa ahertavia työläisiä ei voitu puhua työläisten paratiisista.

Vainovuosia lähestyttäessä yli puolet Neuvostoliittoon asettuneista Suomen kansalaisista tai entisistä kansalaisista asui Karjalassa.

Vaikkei suomalaisten osuus tasavallan koko väestöstä ollut suuren suuri, heidän roolinsa poliittisessa elämässä, taloudessa, tieteessä ja kulttuurissa oli johtava.

Ei ollut yllätys, että suomalaisia suosinut politiikka herätti kateutta ja kaunaa karjalaisten ja venäläisten keskuudessa. Selän takana suomalaisia saatettiin soimata "herroiksi", "riistäjiksi", "porvareiksi", "loiseläjiksi" ja saksalaisten veroisiksi pettureiksi.

Massamurhien aika ei iskenyt Karjalaan niin kuin salama kirkkaalta taivaalta.

Uhkaava henki väreili ilmassa jo 1920-luvun viimeisinä vuosina. Aivan hysteeriseksi ilmapiiri tiivistyi kuitenkin vasta 1930-luvun puolivälissä sen jälkeen, kun puoluejohtaja Sergei Kirov oli murhattu Leningradissa.

Suomalaisiin - samoin kuin muihin Neuvostoliiton vähemmistökansallisuuksiin - luotettiin yhä vähemmän ja vähemmän.

Salainen poliisi NKVD povasi sotaa ja tahtoi karkottaa vähemmistöt neuvostotasavallan raja-alueilta.

Päämäärää edistettiin kyynisesti. Tšekistit ja muut turvallisuusviranomaiset levittivät uhkaavia huhuja, joissa oli totuutta vain nimeksi: "Suomen ohranan" agentit parveilivat Karjalan asutuskeskuksissa ja metsissä.

Lopulta rivit ammuttiin suoriksi vuosien 1937-1938 suuressa terrorissa.

Vieläkään ei tiedetä täsmällisesti, kuinka paljon suomalaisia teloitettiin ja tuomittiin vankileireille.

Arviot uhriluvuista tuppaavat nousemaan kuin huutokaupassa. Puhutaan yli 30 000 tai jopa 40000 ammutusta suomalaisesta, mutta tällaisia arvioita Irina Takala pitää - hyvästä syystä - taikahatusta vedettyinä: edes kaikkien Neuvostoliitossa asuneiden Suomen kansalaisten kokonaismäärä ei ollut kuin reilut 30 000.

Läheskään kaikkia suomalaisia ei ammuttu tai tuomittu pakkotyöhön.

Valistunut arvio uhriluvusta on riittävän karmiva ilman paisutteluakin.

Takala esittää omien tietojensa ja venäläisten vainotutkimusten pohjalta, että vuosien 1937-38 massaterrorissa tuomittiin karkeasti noin 11 100 suomalaista.

Kuolemantuomio langetettiin kaikkiaan 9 100 suomalaiselle loppujen saadessa pidempiä tai lyhyempiä leirituomiota.

Täysin selvää on, että Takalan arviossa on kyse suuntaa antavasta minimistä.

Vaikkei kaikkien tuomittujen nimiä tiedetä, Takala osoittaa kymmenien vuosien kokemuksellaan, ettei vuosien 1937-38 uhriluku voi myöskään kohota paljonkaan suuremmaksi. Selvästi alle 15 000:n se jää joka tapauksessa.

Takalan elämäntyö muistuttaa konkreettisesti siitä, miten tärkeää on, että historiantutkijat pitävät yhteyksiä myös itään.

Tämä kuulostaa itsestäänselvyydeltä, vaan ei ole sitä 2020-luvun Suomessa: kylmän sodan päättymisen jälkeen tutkijasukupolvi toisena jälkeen on katsonut ylväästi länteen - ja vain länteen. Sieltä on saatu virikkeitä ja inspiraatioita moneen suuntaan, mutta ilmeistä on, ettei Suomen ja Venäjän historian kipeä yhteys aukea lännen kautta.

Siihen tarvitaan juurevaa arkistotyötä ja yhteyksiä sellaisiin Venäjällä vaikuttaviin tutkijoihin kuten Irina Takala.

Kirjoittaja on Helsingin yliopiston dosentti, joka on erikoistunut Suomen ja Neuvostoliiton 1920- ja 30-lukujen historiaan ja Stalinin vainoihin.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kirja-arvostelu | Kirkkaasti paras selvitys suomalaisten surmaamisesta Neuvosto-Karjalassa: lähes 15 000 ammuttiin tai tuomittiin leirille

# data[].attributes.attachment_link.description
Kokeneen historiantutkijan Irina Takalan tärkeimmät tutkimukset Neuvosto-Karjalasta on viimeinkin suomennettu ja tiivistetty yksiin kansiin. Tietokirja Irina Takala: Taistelua ja kuolemaa. Neuvosto-Karjalan suomalaiset 1920-1930-luvuilla. Suom. Mirko Harjula. Toim. Eeva-Kaisa Linna, Eila Stepanova, Senni Timonen ja Pekka Vaara. Karjalan Sivistysseura ry. 344 s. Suomen sisällissota päättyi hillittömään verilöylyyn.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Taloustaito - Veronmaksajain Keskusliitto ry

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Eläkkeet, jotka perustuvat liikennevakuutukseen tai vastaavaan muuhun riskivakuutukseen, verotetaan kuitenkin vain Espanjassa.

Suomen ja Espanjan välillä on solmittu uusi verosopimus, jota on sovellettu vuodesta 2019 alkaen. Sopimuksen mukaan Suomi verottaa eläkkeestä, jota saadaan Suomesta, vaikka eläkkeensaaja asuu Espanjassa.

Yksityissektorin eläkkeitä on kuitenkin koskenut kolmen vuoden siirtymäaika vuosina 2019-2021, jolloin niistä ei ole tarvinnut maksaa veroa Suomeen.

Espanjan verosopimuksen mukaan eläkkeiden kaksinkertainen verotus poistetaan poikkeuksellisesti siinä valtiossa, josta eläke maksetaan (ns. käänteinen hyvitys).

Jos Espanjassa asuva saa Suomesta eläkettä, josta on maksettava veroa Suomeen, Suomen verotuksessa vähennetään tästä eläkkeestä Espanjaan maksettu vero.

Julkisesta palveluksesta ansaitun eläkkeen kaksinkertainen verotus poistetaan kuitenkin normaalisti asuinvaltiossa eli Espanjassa.

Verohallinto pyrkii ottamaan vuoden 2022 verokortilla huomioon, että eläkkeestä maksetaan veroa Suomeen. Verokortti tulee voimaan vasta 1.2.2022.

Tammikuun 2022 eläkkeenmaksussa eläkkeenmaksajat käyttävät vielä edellisen vuoden verokortteja. Tällöin tammikuun eläkkeestä peritään verovuoden 2021 mukaisesti vain sairaanhoitomaksu, jolloin veroa kertyy liian vähän.

Jos eläkkeestä maksetaan veroa myös Espanjaan, voidaan Espanjaan maksettavat verot ottaa huomioon Suomen veroprosentilla. Hyvitystä voi vaatia Suomen verotuksessa hakemalla muutosta verokorttiin.
Minna Petäinen

# data[].attributes.attachment_link.title
Asutko Espanjassa ja saat työeläkettä Suomesta? Suomi verottaa eläkkeesi ensi vuoden alusta lähtien

# data[].attributes.attachment_link.description
Eläkkeet, jotka perustuvat liikennevakuutukseen tai vastaavaan muuhun riskivakuutukseen, verotetaan kuitenkin vain Espanjassa. Suomen ja Espanjan välillä on solmittu uusi verosopimus, jota on sovellettu vuodesta 2019 alkaen. Sopimuksen mukaan Suomi verottaa eläkkeestä, jota saadaan Suomesta, vaikka eläkkeensaaja asuu Espanjassa. Yksityissektorin eläkkeitä on kuitenkin koskenut kolmen vuoden siirtymäaika vuosina 2019-2021, jolloin niistä ei ole tarvinnut maksaa veroa Suomeen.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Suomalaiset suhtautuvat aikaisempaa kriittisemmin Venäjään, kertoo Elinkeinoelämän valtuuskunta Evan tuore selvitys. Heijastuvatko suomalaisten asenteet myös venäläistaustaisiin ihmisiin?

Itä-Suomen yliopiston professorin Olga Davydova-Minguetin mukaan asiassa on kaksi puolta.

- Venäläistaustaisuus on osa arkea Suomessa. Monien työkaverit tai perheenjäsenet ovat venäläistaustaisia.

Inkerinsuomalainen Davydova-Minguet muutti vuonna 1991 Suomeen Petroskoista, silloisesta Neuvostoliitosta. Hän muistaa, kuinka 1990-luvulla venäläistaustaisia saatettiin osoitella sormella Suomessa, ja varsinkin pienillä paikkakunnilla he olivat silmätikkuina.

Nyt monilla suomalaisilla on omaa kokemusta Venäjällä käymisestä ja venäläisistä.

Toisaalta on kansainvälispoliittinen, presidentti Vladimir Putinin Venäjä.

- Se on Venäjä, jota varotaan ja pelätään. Sen vaikutus heijastuu epäsuorasti, jännittyneisyytenä.

Jännitys pintautuu esimerkiksi keskusteluissa kaksoiskansalaisuudesta. Venäjä-kriittisyys voi olla realismia, arvioi Davydova-Minguet.

- Lähtömaan isoa kuvaa ei silti tarvitse sälyttää yksittäiselle ihmiselle.

Suomessa asuu yli 84 000 venäjää äidinkielenään puhuvaa ihmistä, ja venäjän kieli on yleisin vieras kieli Suomessa. Venäjän kansalaisia Suomessa asuu noin 29 000. Venäjän politiikasta heillä on vaihtelevia näkemyksiä.

- Monet puheenaiheet, kuten vaalit tai rokotukset, ovat muuttuneet aroiksi.

Ihmissuhteet halutaan säilyttää, vaikka politiikasta oltaisiin eri mieltä.

- Olemme oppineet elämään kieli keskellä suuta.

# data[].attributes.attachment_link.description
Suomalaiset suhtautuvat aikaisempaa kriittisemmin Venäjään, kertoo Elinkeinoelämän valtuuskunta Evan tuore selvitys. Heijastuvatko suomalaisten asenteet myös venäläistaustaisiin ihmisiin? Itä-Suomen yliopiston professorin Olga Davydova-Minguetin mukaan asiassa on kaksi puolta. - Venäläistaustaisuus on osa arkea Suomessa. Monien työkaverit tai perheenjäsenet ovat venäläistaustaisia. Inkerinsuomalainen Davydova-Minguet muutti vuonna 1991 Suomeen Petroskoista, silloisesta Neuvostoliitosta.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ihan jokainen meistä ei päättäisi kouluttautua hevosenhoitajaksi työskenneltyään 30 vuotta korkeissakin esimiestehtävissä ruotsalaisissa vakuutusyhtiöissä. Tämä erikoinen suunta oli Jukka Kivelälle kuitenkin looginen.

"Asetin itselleni jokunen vuosi sitten kaksi tavoitetta. Jäädä eläkkeelle 55-vuotiaana vakuutusalalta sekä ajaa kilpaa omalla kasvattamallani varsalla ennen kuin täytän 60", hän paljastaa.

Tavoitteet on osin saavutettu. Tänä vuonna 57 vuotta täyttävä Kivelä työskentelee osa-aikaisesti vakuutusalalla, ja hänellä on siitostamma.

"En kyllä ehdi ajamaan kilpaa omalla kasvatillani ennen 60. syntymäpäivävuoden täyttymistä. Olen silti menossa haluamaani suuntaan. Toimistotyöt ovat vähentyneet ja olen aloittelemassa hevosten kasvattamista", mies nauraa.

Våsteråsissa asuva Jukka Kivelä syntyi Ruotsissa. Hänen sukujuurensa ovat kuitenkin vahvasti Pohjanmaalla raviperinteistään kuuluisassa Halsuan pitäjässä.

"Perho on sukuni varsinainen kotipaikka, mutta vahvimmat lapsuuden muistot minulla on Halsualta. Olin serkkujeni luona kaikki kesät ala-asteikäisestä lähtien."

Halsuan serkut ovat tunnettua Kujalan hevosmiessukua. Jukan serkuista Aarne Kujala oli pitkään Keski-Pohjanmaan Hevosjalostusliiton toiminnanjohtajana. Serkkujen lapsista Sampo Kujala pitää valmennustallia Turun liepeillä Salossa.

"Ravikipinä syttyi ajellessani Kujalalla niin suomenhevosilla kuin orloveilla. Peruskoulun jälkeen olin päättänyt heittäytyä täysin hevosalalle", muistelee Jukka.

Isä ei pitänyt kuitenkaan pojan ajatuksesta ryhtyä hevosmieheksi.

"Hän totesi minulle lyhyesti, että minun lukupääni ei saisi mennä hukkaan. Niinpä lukio kutsuikin minua peruskoulun jälkeen Ruotsissa."

Raviura poltteli kuitenkin Jukkaa. Seuraava risteyskohta nuoren ruotsinsuomalaisen elämässä oli Suomessa käydyn armeijan jälkeen.

"Silloin olin päättänyt vankasti, että jään hevoshommiin Suomeen. Isä patisti taas poikaansa jatkamaan opiskeluja. Niinpä löysin itseni hieman myöhemmin Örebron yliopistosta talouslinjalta. Ihan hyvä isän päättäväinen asenne näin jälkikäteen ajatellen", hymähtää Kivelä.

"Isä menehtyi 1987 eikä ehtinyt nähdä poikansa valmistuvan yliopistosta, saati minun hevosharrastustanikaan", hän lisää tunteikkaasti.

Suomalaistaustaansa Jukka Kivelä ei ole unohtanut, vaikka työelämästä valtaosa onkin kulunut suurten ruotsalaisten vakuutusyhtiöiden parissa. Valmistuttuaan Uppsalasta Jukka työskenteli neljä vuotta 90-luvun taitteessa Suomessa.

"Olin Pohjolan palveluksessa Pietarsaaressa, Kokkolassa sekä Helsingissä. Silloin käytin suomen kieltä lähes yksinomaan. Sai hyvän pohjan aikuisiälle, ja pystyn puhumaan hyvin suomea vielä nykyäänkin."

Palattuaan Ruotsiin työskenteli Jukka useamman ruotsalaisen vakuutusyhtiön palveluksessa lähes 25 vuotta.

"Olin tosiaan asettanut tavoitteekseni jäädä vakuutusalalta pois 55-vuotiaana. Jollakin tapaa 30 vuoden työputki alkoi tuntumaan riittävälle."

Kolmisen vuotta sitten Kivelä huomasi ilmoituksen hevosenhoitajatutkinnon suorittamisesta etäopiskeluna.

"Laitoin vapaamuotoisen hakemuksen menemään Wångenin koululle. Kohta sainkin kirjeen kotiin, jossa minut oli hyväksytty yli 50-vuotiaana uuteen koulutukseen. En ollut edes kertonut silloiselle työnantajalleni hakeneeni koulutukseen", kertoo Jukka nyt hymyssä suin.

Hevosenhoitajantutkinnon hän suoritti vakuutusyhtiössä työskentelyn ohessa. Valmistuttuaan koulusta hän oli ajatellut jatkaa työskentelyä osa-aikaisesti vakuutusalalla ja aloittaa ravitallilla hevosenhoitajana sen ohessa.

"Vakuutusalan työnantaja halusi minun työskentelevän täysipäiväisesti. Halusin kuitenkin kokeilla hevosenhoitajan työtä. Niinpä irtisanouduin, ja aloitin nuorten hevosten kanssa työskentelyn Jörgen Westholmilla Salassa."

Jukka työskenteli aluksi viitenä päivänä viikossa Westholmin nuorten hevosten yksikössä. Vajaa vuosi sitten Jukka sai työtarjouksen SPP eläkevakuutusyhtiöltä osa-aikaisesta työstä.

"Nyt työskentelen kolmena päivänä viikossa sekä joka kolmannen viikonlopun Westholmilla. Meidän porukalla on työn alla 18 hyväsukuista varsaa. Lopun aikaa teen vakuutusalan hommia. Ihan hyvä yhdistelmä, sillä huomaan kropassa lähestyväni 60. ikävuotta."

Vakuutusuransa aikanakin Jukka seurasi raviurheilua. Hevosia hän on omistanut vaihtelevasti vuosien aikana.

Tällä hetkellä hänellä on kolmevuotias tamma Beautiful Liar (i. Victory Abroad) sekä tänä vuonna varsonut Racine P.Hill (i. Coktail Jet) Suomessa.

"Nämä taitavat olla yhdeksäs ja kymmenes hevonen vuosien saatossa. Ensimmäinen hevoseni oli E.A. Miranda (i. Bone Lover). Ostin tammasta pienen osuuden Seinäjoellakin myöhemmin johtajana olleelta Pertti Immoselta."

Hevosmateriaalin kehittymisen tuntee Kivelän mukaan selvästi näppituntumalla.

"Ollessani harjoittelussa koulun aikana Westholmilla sain ensimmäisenä hevosena ajaa Hossiana Bokolla. Tamma tienasi lopulta yli miljoonan kruunuissa ja meni 11-ennätyksen. Oli hieman erituntuiset ohjat kuin nuoruuteni suomenhevosilla ja orloveilla."

Jukka Kivelä ei tyytynyt pelkästään suorittamaan hevosenhoitajan tutkintoa. Tämän vuoden alkupuolelta lähtien Kivelällä on myös ruotsalainen ajolisenssi. Startteja ei vielä ole ohjastajauralle kertynyt.

"Tarkoituksenani on ajaa koelähtö ja sitten toivottavasti kilpaa kolmevuotiaalla tammallani. Racine P.Hilliä on osaomistaja Jorma Huopana alkanut uudestaan valmentamaan. Eiköhän kortille ole kohta käyttöä", kertoo Jukka intoa äänessään.

Ravien tarjoamaa sosiaalista ja elämyksellistä puolta Kivelä korostaa useaan kertaan.

"Vanhana urheilumiehenä tarjoaa raviurheilu uudenlaisen muodon saada adrenaliinia vereen. Sen lisäksi olen saanut raviurheilun kautta lukuisan määrän pitkäaikaisia tuttavuuksia. Esimerkiksi kuninkuusraveissa olen vuodesta 1981 lähtien käynyt 28 kertaa. Sinne yritän aina päästä, ja Forssan kunkkarit ovat jo ympäröity kalenteriin."

Tulevaisuudessa mies aikoo tehdä kahden eri alan töitä niin kauan kuin intoa riittää.

"On hyvä balanssi elämässä tällä hetkellä. Saan tehdä hevoshommia riittävän annoksen. En haikaile omasta maapaikasta, vaan on mukava pitää oma hevonen kaverin tallissa ja käydä ajamassa siellä."

Kolmevuotias Beautiful Liar (i. Victory Abroad) on toinen Jukka Kivelän tammoista. Sillä hän tähtää myös itse ohjastustehtäviin.

Ihan jokainen meistä ei päättäisi kouluttautua hevosenhoitajaksi työskenneltyään 30 vuotta korkeissakin esimiestehtävissä ruotsalaisissa vakuutusyhtiöissä. Tämä erikoinen suunta oli Jukka Kivelälle kuitenkin looginen.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Asetin itselleni jokunen vuosi sitten kaksi tavoitetta", kertoo Jukka Kivelä - siirtyi vakuutusyhtiön johtotehtävistä hevosenhoitajaksi

# data[].attributes.attachment_link.description
Ihan jokainen meistä ei päättäisi kouluttautua hevosenhoitajaksi työskenneltyään 30 vuotta korkeissakin esimiestehtävissä ruotsalaisissa vakuutusyhtiöissä. Tämä erikoinen suunta oli Jukka Kivelälle kuitenkin looginen. "Asetin itselleni jokunen vuosi sitten kaksi tavoitetta. Jäädä eläkkeelle 55-vuotiaana vakuutusalalta sekä ajaa kilpaa omalla kasvattamallani varsalla ennen kuin täytän 60", hän paljastaa. Tavoitteet on osin saavutettu.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ilon kautta! Isä Timo Mäkirinta jää eläkkeelle – näin hän arvioi kirkkomme tilaa

# data[].attributes.attachment_link.description
Isä Timo Mäkirinta jää marraskuun alussa eläkkeelle Jyväskylän kirkkoherran virasta. Mitä hän miettii ortodoksisesta ykseydestä, ekumeniasta tai kirkkomme suhteesta maalliseen valtaan?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Viisi vuotta ulkosuomalaisena on lyhyt aika, mutta toisaalta taas kun kelaa tätä ajanjaksoa taaksepäin, paljon on ehtinyt tapahtua. Kolme täysin erilaista maata takana on opettanut paljon. Kiina antoi erilaisia makumatkoja ja täysin erilaisen kulttuurin. Muistan ikuisesti erilaiset tuoksut, puistotanssit ja tavat.

Vuosi Keski-Euroopassa, Puolassa opetti paikallista elämänmenoa sekä millaista kansaa puolalaiset ovat. Puolalaisista jäi hieman kylmä fiilis, mutta toisaalta taas tapasin mitä sydämellisimpiä ihmisiä.

Gran Canaria on antanut auringon lisäksi mielenkiintoisia työmahdollisuuksia, uusia harrastuksia ja ihania ihmisiä elämään. Makunystyrätkin ovat aikuistuneet, sillä aikaisemmin puistattaneet ruoat, merenelävät ja sienet ovat jääneet pysyvästi ruokavaliooni.

Pyrin käymään Suomessa vähintään kerran vuodessa, useamminkin tekisi mieli. Tänä syksynä pääsen taas nauttimaan rakkaasta kotimaasta kolmen viikon ajan. Arkipäivät kuluu töiden merkeissä, mutta onneksi töiden jälkeen on aikaa nauttia läheisten seurasta.

Reissuun mahtuu myös lomapäiviä, jolloin on aikaa tehdä ihania Suomi-juttuja: käydä metsässä kävelyllä tai marjastamassa, saunoa ja syödä tuttuja ruokia. Parasta kotimaassa on mennä isoon supermarkettiin ja katsastaa kaupan tarjonta, testata uutuus ruokia, nauttia niistä sekä perinteisistä klassikkoherkuista.

Ulkomailla asuessani kaipaan perhettä, ystäviä ja hiljaista metsää. Muualla asuessa menettää isoja osia läheisten elämästä. Siskojen lapset kasvavat videoiden ja kuvien välityksellä silmissä, syntymäpäivät ja muut merkkipäivät jäävät välistä.

Tunteet iskevät päin kasvoja kymmenkertaisena, sillä ei pääse olemaan fyysisesti läsnä siellä, missä tapahtuu.

Totta kai elämä on täynnä valintoja. Valinta siitä, että koti on ainakin tällä hetkellä jossakin muualla kuin kotimaassa, muotoutui jo kauan aikaa sitten. Sisällä oleva tunne ja uteliaisuus kuiskutteli, että oman kotimaan ulkopuolella on nähtävää ja koettavaa, terveydelle miellyttävämpi ilmasto myös.

Siltikin olo aina tietyin väliajoin ristiriitainen. Kanarialla kaipaan perhettä ja ystäviä, pidemmillä Suomen visiiteillä taas alkaa kaipaamaan poikaystävää, omaa kotia arjen rutiineineen. Kummallinen tuo ihmismieli, ihan sama missä on, niin aina kaipaa jotakin.

Menetyksen hetkellä ulkosuomalaisuus korostuu. Sydäntä riipaisee, kun kuulee, että Suomessa asuvalle läheiselle on tapahtunut jotakin. Tunteet iskevät päin kasvoja kymmenkertaisena, sillä ei pääse olemaan fyysisesti läsnä siellä, missä tapahtuu. Puhelu, videopuhelu ja viestit eivät koskaan ole sama asia kuin kasvokkain tapahtuva kohtaaminen.

Vaikka mieli on aika ajoin haikea, olen omiin valintoihin loppujen lopuksi todella tyytyväinen. Eri maissa asuminen ja kulttuurit ovat opettaneet jotakin, mitä ei oppikirjoista opita. Kykyä tehdä päätöksiä itsenäisesti ja selvitä tiukoistakin tilanteista ilman yhteistä kieltä. Toki paikallinen kulttuuri ja astetta letkeämpi elämänasenne on antanut oman mausteensa nykyiseen elämään. Mielenkiinnolla odotan, millaisia lisämausteita tulevaisuus tuo tullessaan. Mitä tahansa sieltä tuleekin, olen valmis!
Kirjoittaja asuu ja työskentelee Gran Canarialla.

# data[].attributes.attachment_link.title
Anni Ollikaisen Vapaa sana: Ulkosuomalaisuuden nurjat puolet - Menetyksen hetkellä ulkosuomalaisuus korostuu

# data[].attributes.attachment_link.description
Viisi vuotta ulkosuomalaisena on lyhyt aika, mutta toisaalta taas kun kelaa tätä ajanjaksoa taaksepäin, paljon on ehtinyt tapahtua. Kolme täysin erilaista maata takana on opettanut paljon. Kiina antoi erilaisia makumatkoja ja täysin erilaisen kulttuurin. Muistan ikuisesti erilaiset tuoksut, puistotanssit ja tavat. Vuosi Keski-Euroopassa, Puolassa opetti paikallista elämänmenoa sekä millaista kansaa puolalaiset ovat.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Erja Häkkisen elämä on vielä vankasti Monacossa, mutta Suomeen muutto kiehtoo yhä enemmän.

ERJA HÄKKINEN istuutuu kokoushuoneen pöydän ääreen ja avaa nahkapäällysteisen kalenterinsa. Sivut ovat pullollaan erivärisillä kynillä tehtyjä merkintöjä. Kokonaisuus muistuttaa hieman Jackson Pollockin maalausta.

Häkkinen nauraa.

"Tiedän, tämä on ihan hirveä. Ei tästä kukaan muu saa selvää. Kaikki aina nauraa mulle, että jumankauta, miten sä voit lukea tuollaista."

Viime aikoina almanakan sivut ovat pullistelleet tavallistakin enemmän. Häkkinen osti toissa vuonna neljäsosan kotimaisesta kauneudenhoitoalan maahantuontiyrityksestä Camilla Aho Oy Ab:stä.

Osakkuus on pitänyt hänet kiireisenä. Helsinkiin Häkkinen lentää noin kerran kuussa, tapaa yhteistyökumppaneita, järjestää tuotekuvauksia ja tekee erilaista myynninedistystyötä.

TAVALLAAN kyse on ollut juurilleen paluusta. 1980-luvun puolivälissä Häkkinen (o.s. Honkanen) työskenteli Stockmannilla ranskalaisen Guerlain-kosmetiikkayrityksen tuote-esittelijänä.

Suomessa käydessään yrityksen johtaja Philippe Guerlain taivutteli hänet lähtemään Pariisiin myyntikoulutukseen. Häkkinen suostui, ja sille tielleen hän myös jäi.

Ja on varsin todennäköistä, että hän olisi myös luonut pitkän työuran Ranskassa kosmetiikka-alalla, ellei kohtalo olisi muuttanut asioiden kulkua lauantaina 11. marraskuuta 1995.

Tuolloin ajettiin Formula 1- kauden päättäneen Australian GP:n ensimmäiset aika-ajot Adelaiden katuradalla. Niiden aikana McLaren-kuljettaja Mika Häkkinen ajoi rajusti ulos, sai rytäkässä kallonmurtuman ja vajosi koomaan.

Paikalle hälytettiin hänen suomalainen naisystävänsä. Seurasi pitkä kuntoutusjakso. Sitä avioliitto, kaksi lasta ja muutama maailmanmestaruuskin.

Elämässä riitti vilskettä, ja Erja Häkkinen näki parhaaksi laittaa oman ammattiuransa hattuhyllylle odottamaan. Se oli iso elämänmuutos työtä tekemään tottuneelle naiselle.

"Se oli ollut mun elämäntapa", hän sanoo.

SEURUSTELUSUHDE maailmankuuluun formulakuljettajaan teki hänestä itsestäänkin seuratun julkisuuden henkilön. Eikä mielenkiinto näytä laantuneen, vaikka pariskunnan erosta on aikaa yli 13 vuotta.

"Olen itsekin monesti miettinyt, miksi minusta jaksetaan olla edelleen kiinnostuneita. Se on minulle täysi mysteeri. Eikö Suomessa riitä tarpeeksi mielenkiintoisia ihmisiä?" Häkkinen pohtii.

Hän lisää, ettei oikein osaa ajatella itseään varsinaisena julkkiksena. Sellainen hän kaikkien muiden silmissä silti väistämättä on, ja sen takia hänestä ollaan kiinnostuneita. Ja kaikki ainoastaan siksi, että hänen ex-puolisonsa sattuu olemaan tunnettu autourheilija.

Miltä se mahtaa tuntua?

"Ihan varmasti se on juuri näin. Senhän takia mut tunnetaan", Häkkinen sanoo.

"Itse ajattelen, että ihmisten on helppo lähestyä minua, koska he tietävät minut ja minun historiani. Mutta pakko minunkin on työelämässä osoitettava oma osaamiseni. Ei se helpota yhtään mitään, että sukunimi on Häkkinen."

KOTIMAISEN kosmetiikka-alan grand old ladyyn Camilla Ahoon Häkkinen kertoo tutustuneensa keväällä 2018 yhteisen ystävän syntymäpäiväjuhlilla. Naisilla klikkasi heti, ja pian oltiinkin jo virittelemässä yhteistyötä.

Häkkiselle kyseessä on hänen ensimmäinen oikea työpaikkansa liki neljännesvuosisataan. Miltä tuntuu palata niin pitkän ajan jälkeen työelämään?

"Se tuntuu aivan järjettömän hienolta," Häkkinen vastaa.

"Mun on kyllä pakko myöntää, että mietin aluksi, osaanko enää mitään. Että osaanko edes tarpeeksi hyvin suomea? Ei sekään ollut mitenkään itsestään selvää. Jouduin puntaroimaan itseni kanssa aika paljon."

HÄKKISEN elämä on vielä vankasti Monacossa. Tytär Aina kirjoittaa kuitenkin puolentoista vuoden päästä ylioppilaaksi ja suuntaa sen jälkeen maailmalle opiskelemaan. Parikymppinen Hugo-poika on lentänyt jo pesästä.

Lisäksi Häkkisen miesystävä asuu Helsingissä. Häkkinen sanookin muuton Suomeen tuntuvan yhä kiehtovammalta vaihtoehdolta - jopa todennäköiseltä. Mikä häntä enää Monacossa pidättelisi?

Ainut asia, mitä Häkkinen entisessä kotimaassaan karsastaa, on yleinen pessimistisyys ja muutosvastarinta. Hän kuvailee Suomea "purnausyhteiskunnaksi". Mutta ei hän sellaisesta loppujen lopuksi välitä.

Entä siitä, että täällä hänet tunnistetaan?

"Ei se haittaa mua ollenkaan", Häkkinen sanoo.

"En tajua lainkaan julkkiksia, jotka sellaisesta valittavat. Miksi he sitten ovat julkisuudessa? Luulen, että jossain Nizzan kadulla kävellessään he pikemminkin surkuttelevat, että miksei kukaan tunnista mua."

# data[].attributes.attachment_link.title
60-vuotias | Erja Häkkinen palasi työelämään 25 vuoden tauon jälkeen: "Pakko myöntää, että mietin aluksi, osaanko enää mitään"

# data[].attributes.attachment_link.description
Erja Häkkisen elämä on vielä vankasti Monacossa, mutta Suomeen muutto kiehtoo yhä enemmän. ERJA HÄKKINEN istuutuu kokoushuoneen pöydän ääreen ja avaa nahkapäällysteisen kalenterinsa. Sivut ovat pullollaan erivärisillä kynillä tehtyjä merkintöjä. Kokonaisuus muistuttaa hieman Jackson Pollockin maalausta. Häkkinen nauraa. "Tiedän, tämä on ihan hirveä. Ei tästä kukaan muu saa selvää.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Verkkopalveluihin tulisi voida kirjautua myös ilman suomalaisia pankkitunnuksia tai suomalaista puhelinnumeroa.

Olen asunut yli 20 vuotta Sveitsissä, mutta pitänyt yhteyttä vanhaan kotimaahani, sukulaisiini ja suomalaisiin ystäviini. Viime vuosien aikana, kun vanhemmat ovat kuolleet ja oma eläköityminen on tullut ajankohtaiseksi, olen huomannut, kuinka vaikeaa on hoitaa asioitaan ulkomailta käsin.

Eläke- ja veroasioiden hoituminen sujuisi netissä, jos ulkosuomalainenkin voisi kirjautua palveluihin. Nykyisin kirjautuminen tapahtuu suomalaisten pankkitunnuksien avulla. Minulla oli aikaisemmin tili Suomessa, mutta se tyhjeni hiljalleen, kun pankki veloitti tilin ylläpidosta. Niinpä päätin lopettaa tilin. Toinen vaihtoehto on kirjautua verkkopalveluihin mobiilisovelluksella, mutta sitä varten pitäisi olla suomalainen puhelinnumero. Kolmas vaihtoehto on soittaa maksulliseen numeroon, jossa asiakaspalvelijat ovat usein pitkään varattuja.

Viimeinen pisara tuli, kun yritin ottaa kotivakuutuksen äitini vanhaan asuntoon. Yksi vakuutusyhtiö ei anna vakuutuksia suomalaisille, jotka asuvat vakituisesti ulkomailla. Toinen taas sen takia, ettei ole suomalaisia pankkitunnuksia.

Ulkomailla asuvia Suomen kansalaisia on noin 300 000. He kaikki joutuvat joskus hoitamaan vero- ja eläkeasioitaan. Miksi kaikkien virallisten tahojen verkkopalveluihin tarvitaan suomalaiset pankkitunnukset? On aika kehittää kirjautumistapa, joka ei edellytä suomalaista pankkitiliä tai suomalaista puhelinnumeroa.

Marjo Götte

Gipf-Oberfrick, Sveitsi

Lukijan mielipiteet ovat HS:n lukijoiden kirjoittamia puheenvuoroja, joita HS:n toimitus valikoi ja toimittaa. Voit jättää mielipidekirjoituksen tai tutustua kirjoitusten periaatteisiin osoitteessa www.hs.fi/kirjoitamielipidekirjoitus/.

# data[].attributes.attachment_link.title
Lukijan mielipide | Ulkosuomalaisten on vaikea käyttää tunnistautumista vaativia verkkopalveluita

# data[].attributes.attachment_link.description
Verkkopalveluihin tulisi voida kirjautua myös ilman suomalaisia pankki­tunnuksia tai suomalaista puhelinnumeroa. Olen asunut yli 20 vuotta Sveitsissä, mutta pitänyt yhteyttä vanhaan kotimaahani, sukulaisiini ja suomalaisiin ystäviini. Viime vuosien aikana, kun vanhemmat ovat kuolleet ja oma eläköityminen on tullut ajankohtaiseksi, olen huomannut, kuinka vaikeaa on hoitaa asioitaan ulkomailta käsin.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Nyt on kyllä selkä pahasti jumissa! Mutta onneksi lääkäristä saa apua.

Vai eikö sittenkään?

Fysioterapian professori Hannu Luomajoen mukaan yleisissä tuki- ja liikuntaelimistön vaivoissa kuten selkä-, polvi- tai niska- ja hartiaseudun kivuissa tukeudutaan tarpeettoman paljon lääkärin hoitoon.

- Usein ihminen osaisi auttaa itse itseään, mutta tämä on ulkoistettu lääkärille, jolta haetaan lääkkeitä, pistoksia ja leikkauksia, Luomajoki kuvaa.

Tutkimusten mukaan lääkkeiden ja piikkien apu on kuitenkin lyhytaikaista. Diagnoosistakin voi tulla rasite, jos sen ymmärtää väärin

- Esimerkiksi selkävaivoissa otetaan usein magneettikuvia - ja useimmiten niistä löytyy jotakin.

Jos kivun syyksi paljastuu vaikkapa välilevyn pullistuma, saattaa ihminen mieltää sen pysyväksi ominaisuudeksi, joka pahimmillaan rajoittaa liikunnan harrastamista vuosiksi eteenpäin.

"Monta kertaa olen kuullut, että enhän minä voi hiihtää, kun on tämä välilevyn pullistuma. Kyseessä on kuitenkin ohimenevä vaiva, kuin nuha tai haava sormessa.

- Monta kertaa olen kuullut, että "enhän minä voi hiihtää, kun on tämä välilevyn pullistuma". Kyseessä on kuitenkin ohimenevä vaiva, kuin nuha tai haava sormessa, Luomajoki sanoo.

Paitsi tutkija, opettaja ja fysioterapeutti Luomajoki on myös tietokirjailija. Uusimman, lokakuussa julkaistun kirjansa Taltuta kipu - Istuvan ihmisen käsikirja hän kirjoitti yhdessä toimittaja Anna Sievisen kanssa.

Tiedolla vaivoja vastaan

Jos lääkäri voi auttaa vain rajallisesti, niin mitä sitten tulisi tehdä? Luomajoen mukaan liike on lääke, usein niin tules-vaivojen ennaltaehkäisyyn kuin niiden hoitoon.

Lihakset, luuranko, nivelet, nivelrusto, nivelsiteet ja jänteet muodostavat ihmisen tuki- ja liikuntaelimistön (TULE). Sen sairauksista käytetään lyhennettä tules. Näistä erilaiset selkä-, polvi- ja olkapäävaivat ovat yleisimpiä syitä hakeutua lääkäriin.

- Kun ymmärtää kuinka kipu ja kolotus syntyy, sitä voi itse hoitaa ja ennaltaehkäistä. Tämä on myös vastuun ottamista omasta hyvinvoinnista, Luomajoki sanoo.

Tähän hän pyrkii myös kirjallaan: avaamaan ymmärrettävästi, miten tuki- ja liikuntaelimistö toimii ja miksi siihen tulee vikaa.

- Ammattikirjoittaja oli tässä suurena apuna. Oma tekstini tuppaa olemaan tieteellistä ja aivan peruskäsitteetkin jäävät avaamatta, asiantuntija kuvaa työnjakoa.

Ihmisen elimistön sitoo yhteen sidekudos. Siihen kuuluvat rustot, jänteet, nivelsiteet ja faskiat eli lihaksia ympäröivät peitinkalvot.

- Moni suomalainen tietää varsin vähän niiden toiminnasta. Siksi lääkärin vastaanotollakin sana "välilevynpullistuma" voi herättää mielikuvia loppuelämää rajoittavasta sairaudesta, vaikka kyseessä on vaiva.

Myös kipua on moneksi. Luomajoen mukaan olisin tärkeää oppia tuntemaan erilaiset kiputyypit: tulehduskipu, hermoperäinen kipu ja mekaaninen kipu, jotta osaa hoitaa niitä oikein.

Istuisiko koira kymmenen tuntia?

Akateemisen uransa ohessa Hannu Luomajoki on tehnyt hoitotyötä kaikki nämä vuodet.

- Suurimmassa osassa tapauksissa kolotukset eivät ole seurausta kehon liiallisesta käytöstä tai liikkumisesta, vaan liian vähästä, hän kertoo kokemuksestaan niin käytännön kuin tutkimuksen valossa.

Luomajoki mainitsee sveitsiläisen tutkimuksen, jonka mukaan koko ikänsä treenannut 80-vuotias voi olla fyysisesti samalla tasolla kuin 30-vuotias, joka ei ole koskaan urheillut.

- Kaikki perustuu siihen, että rasitus vahvistaa kroppaa, mukaan lukien tuki- ja liikuntaelimistön.

Hän esittää jälleen havainnollisen esimerkin.

- Maahan avaruuslennolta palatessaan astronautti ei pysty kävelemään, kun lihakset ovat surkastuneet liikkumisen puutteessa vain kahden kuukauden aikana. Mutta treenaamalla ja liikkumalla hän palautuu takaisin kävelykuntoon hyvinkin nopeasti, Luomajoki vertaa.

Hän myös muistuttaa, että evoluution valossa ihminen on liikkuva eläin - siinä missä kissa tai koira. Tämän sisäistäminen on jo hyvä alku vaikkapa nyt selkävaivojen taltuttamisessa: ihmisen täytyy liikkua pysyäkseen kunnossa.

"Nykyihminen saattaa istua jopa kymmenen tuntia päivässä: ajaa autolla töihin, istua päivän töissä tietokoneen ääressä ja illalla kotisohvalla tv:n ääressä."

- Vielä 10 000 vuotta sitten metsästäjä-keräilijä oli jatkuvassa liikkeessä. Nykyihminen taas saattaa istua jopa kymmenen tuntia päivässä: ajaa autolla töihin, istua päivän töissä tietokoneen ääressä ja illalla kotisohvalla tv:n ääressä. Jos kissan tai koiran sitoisi kymmeneksi tunniksi paikalleen - sehän olisi eläinrääkkäystä, Luomajoki vertaa.

Kun istumatyöläisen elämään luikertelee vielä stressi, ei kipuilu ole ihme. Stressihormoni kortisoli kun heikentää unen laatua ja estää palautumista.

- Parhaiten stressihormonit saa liukenemaan hikijumpalla tai lenkillä.

Hannu Luomajoki

Syntynyt vuonna 1964 Rovaniemellä, asuu Sveitsin Zürichissa.

Valmistunut 1986 fysioterapeutiksi Lapin sairaanhoito-oppilaitoksesta, väitellyt tohtoriksi Kuopion yliopistosta aiheenaan selkäkipu.

Työskennellyt professorina Zürichin korkeakoulussa vuodesta 2011, Jyväskylän yliopiston dosentti vuodesta 2016.

Julkaissut noin 150 tieteellistä artikkelia ja viisi kirjaa.

Työskentelee myös fysioterapeuttina.

Oho! Ui 16-vuotiaana SM-kultaa Lapin Lukon alle 17-v. poikien viestijoukkueessa.

Korkalovaarasta professoriksi Sveitsiin

- Missään ei naureta niin paljon kuin Rovaniemellä, sanoo Hannu Luomajoki lokakuisena aamuna vanhassa kotikaupungissaan.

- Täällä on leppoisuutta ja hyvä huumori, jollaista Sveitsissä harvemmin tapaa. Siellä taas täsmällisyyttä arvostetaan ylitse kaiken, hän vertaa.

Fysioterapeutiksi lukion jälkeen opiskellut nuori mies lähti heti valmistumisen jälkeen alan töihin Saksaan. Sieltä matka jatkui maisterin opintoihin Australiaan ja akateemiselle uralle Sveitsiin.

Rovaniemellä hän tapaa vierailla kerran tai pari vuodessa.

- Miellän yhä itseni rovaniemeläiseksi, vaikka olen asunut ulkomailla kohta kolmekymmentä vuotta, Korkalovaarasta kotoisin oleva Luomajoki toteaa.

# data[].attributes.attachment_link.title
Liiku, istuva ihminen! - Korkalovaarasta Zürichiin fysioterapian professoriksi ponnistanut Hannu Luomajoki kirjoitti kipukirjan istumatyöläiselle

# data[].attributes.attachment_link.description
Nyt on kyllä selkä pahasti jumissa! Mutta onneksi lääkäristä saa apua. Vai eikö sittenkään? Fysioterapian professori Hannu Luomajoen mukaan yleisissä tuki- ja liikuntaelimistön vaivoissa kuten selkä-, polvi- tai niska- ja hartiaseudun kivuissa tukeudutaan tarpeettoman paljon lääkärin hoitoon. - Usein ihminen osaisi auttaa itse itseään, mutta tämä on ulkoistettu lääkärille, jolta haetaan lääkkeitä, pistoksia ja leikkauksia, Luomajoki kuvaa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Lea ja Santeri Pakkasen sekä Meeri Koutaniemen näyttelyn historiallisia faktoja yritettiin silotella ennen äkillistä perumispäätöstä.

Tänään perjantaina Pietarin valtiollisessa valokuvataiteen museossa Rosphotossa piti avautua Lea ja Santeri Pakkasen sekä Meeri Koutaniemen näyttely Inkeriläiset - unohdetut suomalaiset .

Viime hetkellä näyttely kuitenkin peruttiin, näyttelyn alkuperäisten järjestäjien mukaan ilmeisesti poliittisista syistä.

Näyttely kertoo Stalinin Neuvostoliitossa inkerinsuomalaisiin kohdistuneesta etnisestä puhdistuksesta: karkotuksista, teloituksista ja vankileireistä. Santeri ja Lea Pakkanen ovat isä ja tytär, inkerinsuomalaisia paluumuuttajia, joiden käsikirjoittamasta materiaalista sekä Meeri Koutaniemen valokuvista ja videoista näyttely koostuu.

Näyttelyn materiaali on kerätty Pakkasten ja Koutaniemen vuosina 2017-2019 tekemistä kenttämatkoista muun muassa Inkerinmaalla, Jakutiassa ja Keski-Siperiassa, joissa Pakkasten perheenjäseniä on asunut, ollut karkotettuina ja vangittuna.

Lue lisää Inkeriläiset - unohdetut suomalaiset -näyttelystä: Mummoni, Siperiaan karkoitettu ja Unohdettu kansa

Alkoi järjestelmällinen yhteistyö ja suunnittelu vuoden päässä siintävää näyttelyä varten. Järjestelyt olivat aivan loppusuoralla ja pystytystä oltiin aloittamassa, kun yhtäkkiä, vajaa kuukausi ennen näyttelyn ensi-iltaa kaikki muuttui, Lea Pakkanen kuvailee.

Museolta tuli ensin viesti, jossa kerrottiin, että näyttelyjen tekstejä tulisi vielä hioa. "Se viesti oli muotoiltu niin, että näyttelyn kärkeä pitäisi pehmentää", Pakkanen kuvailee puhelimitse.

Museo lähetti myös näyttelyn järjestäjille venäjäksi kirjoitetun viisisivuisen tekstin, joka oli nimetty lehdistötiedotteeksi. Siinä oli enimmäkseen uudelleenkirjoitettua materiaalia näyttelyn teksteistä.

"Se oli tavallaan vaihtoehtoinen historiankertomus inkerinsuomalaisten kohtalosta. Näyttelyn painopistettä oli siinä muutettu. Oli poistettu Stalin ja Neuvostoliiton kansanmurhat, perestroika, paluumuutto, karkotuksista puhuttiin 'uudelleen asuttamisena'. Gulagia tai maaorjuutta ei mainita", Pakkanen luettelee.

Helsingin Sanomat on nähnyt kyseisen materiaalin. Se sisältää edellä mainittujen muutosten lisäksi esimerkiksi poikkeavia numeroita vainojen uhreista.

"Olemme kirjoittaneet inkerinsuomalaista historiaa yhteistyössä historioitsijoiden ja Kansallismuseon kanssa. Se historia olisi muuttunut matkalla Pietariin. Emme voineet tähän suostua", Pakkanen kertoo.

Kun näyttelyn suomalaiset järjestäjät yrittivät vielä avata keskustelua muutettavista kohdista museon kanssa, vastauksia ei enää tullut. Sen sijaan vain muutaman päivän sisällä tuli viesti, että Rosphoto-museo vetäytyy kokonaan näyttelystä.

"Viesti tuli aika kierrellen. Mutta aika selkeästi saimme sen käsityksen, että näyttelyn esittäminen sellaisenaan Venäjän nykyilmapiirissä ei ole mahdollista."

Valokuvat ja muu näyttelymateriaali olivat jo saapuneet Pietariin.

"Se kaikki tapahtui niin nopeasti, että logistiikka ei pysynyt politiikan perässä", Pakkanen sanoo.

Kun järjestäjät yrittivät vielä selvittää tarkempaa syytä sille, miksi tekstien ongelmallisuudesta kerrottiin vasta viime hetkellä, virallinen selitys oli, että museon väki ei ollutkaan tietoinen näyttelyn sisällöstä.

"Vastaus oli, että he perehtyivät näyttelyn materiaaliin vasta tuolloin, kun perumispäätös tehtiin. En tiedä, onko mahdollista, että tuon tason lafka tarttuu materiaaliin vasta, kun näyttelyä ollaan rakentamassa", Pakkanen sanoo.

Meeri Koutaniemi kuvailee, että näyttelyn toivottiin olevan "kulttuurillisempi".

"Valitettavasti Stalin ei satu olemaan kulttuurihahmo, vaan poliittinen toimija, joka on vastuussa miljoonien ihmisten kuolemasta", Koutaniemi sanoo.

"Myös konsulaatin ja Pietarin-instituutin edustajat olivat hämmentyneitä", Pakkanen kertoo ja jatkaa:

"Vaikka vaalien alla ilmapiiri Venäjällä on ollut sellainen, ettei se sinänsä tullut täytenä yllätyksenä, silti lähes vuoden ajan valmistellun kulttuuriyhteistyöprojektin poispyyhkiminen on aika pysäyttävää ja ennen kaikkea irvokasta, kun näyttely kertoo inkerinsuomalaisten vainosta ja vaientamisesta. Tarkoitus oli, että puhutaan näistä asioista, kohdataan menneisyys ja mennään yhdessä eteenpäin. Nyt ei todellakaan menty, vaan mentiin takaisin suoraan pimeimpään ytimeen, sensuuriin ja vaimentamiseen."

"Unohtaminen on aktiivinen teko, se on poispyyhkimistä ja vaientamista. Stalinin jälkeisten vuosikymmenien unohduksiin painaminen on Venäjällä jälleen käynnissä."

Henkilökohtaisella tasolla sensuuri koskettaa Pakkasta konkreettisesti.

"Venäjällä ei saa vieläkään puhua siitä, mitä inkerinsuomalaisille on tehty. Se ei ole historiaa vaan täyttä nykypäivää. Näyttelyssä käydään läpi sitä, mitä isovanhempani ja vanhempani ovat käyneet läpi. Nyt tämä vaientaminen ulottuu heistä minuun vuoteen 2021. Tällä hetkellä yhteisöni muistoja ja kokemuksia pidetään Venäjällä niin vaarallisina, ettei niistä voi puhua. Siitä tulee turvaton ja kylmä olo", Pakkanen sanoo.

"Historiallisia totuuksia muutetaan mielivaltaisesti. Herää kysymys, voiko autoritaaristen hallintojen historian uudelleenkirjoitus ikinä loppua?" Koutaniemi pohtii.

"Sensuuri on kuin pato, joka epätoivoisesti yrittää pitää totuutta sisällään, mutta loppujen lopuksi se tulee väistämättä pursuamaan yli. Sensuuri ja taide eivät tule ikinä kulkemaan käsikädessä. Taiteen täytyy olla vapaata ja valtaapitävien kourien ulottumattomissa", hän jatkaa.

Koutaniemestä on sääli, että Venäjällä ei kyetä reflektoimaan omaa historiaa.

"Taiteessa tulisi pystyä käsittelemään sitä, mihin politiikassa jäädään jumiin politisoitumisen takia. Venäjällä taide näyttää olevan politiikan alakynnessä ja olemassa julkisella sektorilla vain, jos se palvelee vallassa olevaa poliittista agendaa."

Koutaniemen mielestä absurdeinta tilanteessa on, että kukaan ei ole kunnolla kertonut heille, kuka on kieltänyt näyttelyn ja miksi.

"Asiat jätetään ilmaan leijumaan sanattomina tabuina."

Koutaniemi sanoo, että häntä koskettaa tapahtuneessa myös se, että työryhmän inkerinsuomalaisilta jäseniltä kielletään samalla mahdollisuus kertoa omasta yhteisöstä ja omalle yhteisölle, inkerinsuomalaisille Venäjällä.

"Kuinka nöyryyttävää ja traumaa toistavaa sensuuri on tilanteessa, jossa sensuroitava tieto käsittelee oman yhteisön lähihistoriaa", Koutaniemi sanoo.

Lea Pakkanen ja Koutaniemi sanovat, että Pietarin konsulaatti ja instituutti ovat tukeneet heitä koko prosessin ajan.

Suomen Pietarin-pääkonsulaatin lehdistövirkamies Anna Kotaviita vahvistaa, että he olivat mukana auttamassa näyttelyn käytännönjärjestelyissä. Peruuntumisen syitä ulkoministeriön alainen organisaatio ei kommentoi.

"Näyttelyyn peruuntumiseen johtuvat asiat ovat näyttelyn toimijoiden välisiä, emmekä voi niitä sen vuoksi avata enempää, mutta yritimme parhaamme tilanteen ratkaisemiseksi", Kotaviita sanoo.

Suomen Pietarin-instituutti on itsenäinen voittoa tavoittelematon organisaatio, jonka tavoitteena on toimia yhteistyöalustana suomalaisten ja venäläisten tiede- ja kulttuurialan asiantuntijoiden välillä.

Instituutin johtaja Sani Kontula-Webb kuvailee, että he ovat pettyneitä ja surullisia siitä, ettei näyttely toteutunut ponnisteluista huolimatta.

"Kyseinen näyttely oli tärkeä hanke Suomen Pietarin-instituutille, jonka eteen kaikki osapuolet olivat tehneet paljon töitä. Tiedämme myös, että paikallinen inkeriläisyhteisö oli kovasti odottanut näyttelyn avautumista", hän kirjoittaa sähköpostitse ja jatkaa:

"Uskon, että Rosphotolla oli vilpitön halu saada näyttely esille. Valtiollisena kulttuuriorganisaationa heidän on kuitenkin toimittava ja tehtävä päätöksiä omien säädöstensä mukaisesti."

Aleksanteri-instituutin vastuullinen tutkija Elina Kahla toimi Suomen Pietarin-instituutin johtajana vuosina 2012-2016. Häntä uutinen näyttelyn perumisesta ei yllätä.

"Seurasin vierestä vuosia, kuinka inkeriläisjärjestöihin kohdistettiin sanktioita. Kokoontumiset kiellettiin ja näyttelyitä peruttiin Suomi-talossamme. Varsinkin omia tunnuksia liputtavien inkeriläisjärjestöjen toimintaa pidettiin aktivismina ja separatismina", Kahla kertoo puhelimitse.

Kahlan mukaan Pietarissa on eläväinen inkeriläisyhteisö. Heitä pidetään siellä suomalaisina. Paljon on myös ihmisiä, joilla ei ole historiallista yhteyttä inkerinsuomalaisiin, mutta jotka ovat kiinnostuneita inkeriläisten ja ylipäätään suomensukuisten kansojen kulttuurista ja kielestä.

"Nyky-Pietarissa inkeriläisten historialliseen kohtaloon suhtaudutaan hirveällä paniikilla", Kahla sanoo ja lisää, että paikallisten inkeriläisjärjestön jäsenet elävät jatkuvasti sillä rajalla, puuttuvatko viranomaiset heidän toimintaansa.

Kahla huomauttaa, että jännitteitä ja tietämättömyyttä liittyen inkeriläisiin ja heidän historiaansa on kuitenkin rajan molemmin puolin.

"Suomi ei voi tässä suhteessa esittää historiallista viattomuutta. Historian ymmärtämisen puutteita on molemmilla puolilla. Kyseessä on iso asia, mutta jos vainoihin ei ole henkilökohtaista sidettä oman suvun kautta, ei ehkä ymmärretä, että he joutuvat edelleen olemaan varuillaan."

Kahlasta on sääli, että näyttely peruttiin. "Rosphoto on Pietarin tärkein, arvostetuin ja parhaimmalla paikalla oleva valokuvataiteen museo, jossa on pidetty paljon korkeatasoisia kansainvälisiä näyttelyitä", hän kuvailee.

"Kävin katsomassa kyseisen inkeriläisnäyttelyn Kansallismuseossa. Olin avajaisissa ja liikutuin, kun väkeä oli Siperiasta asti. Tunnelma oli harras ja kiitollinen siitä, että huomionosoitus järjestettiin. Nyky-Venäjällä kuitenkin mikä tahansa vääränlainen kansallisen muistin esiintuominen on vaarallista", Kahla kertoo.

HS yritti tavoitella Rosphoto-museon edustajilta kommenttia, mutta ei saanut vastausta.

# data[].attributes.attachment_link.title
Valokuvaus | Inkerinsuomalaisten vainoista kertova näyttely peruttiin viime hetkellä Pietarissa: "Venäjällä ei saa vieläkään puhua siitä, mitä inkerinsuomalaisille on tehty"

# data[].attributes.attachment_link.description
Lea ja Santeri Pakkasen sekä Meeri Koutaniemen näyttelyn historiallisia faktoja yritettiin silotella ennen äkillistä perumispäätöstä. Tänään perjantaina Pietarin valtiollisessa valokuvataiteen museossa Rosphotossa piti avautua Lea ja Santeri Pakkasen sekä Meeri Koutaniemen näyttely Inkeriläiset - unohdetut suomalaiset . Viime hetkellä näyttely kuitenkin peruttiin, näyttelyn alkuperäisten järjestäjien mukaan ilmeisesti poliittisista syistä.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Raja maalaisten ja kaupunkilaisten välillä murtuu. Kaikki kunnat haluavat nyt ihmisiä, jotka tekevät uraa muualla, mutta tuovat eloa paikkakunnalle. Pyhtää on siinä onnistunut.

Juttusarjassa toimittaja Anna-Stina Nykänen kiertää muuttuvassa Suomessa.

Pyhtään kulttuuritalon pihaan lipuu Jaguar ja pysähtyy puiden varjoon. Kaunis auto. Tesloihin täällä silmä on jo tottunut, niitä pyörii maalaismaisemassa enemmänkin.

# data[].attributes.attachment_link.title
Tunne Suomi | Miksi pikkukunta vilisee hyväosaisia ja heidän Teslojaan? Yhä useampi haluaa kakkoskodin maalta, ja heitä puhuttelee nyt Pyhtää

# data[].attributes.attachment_link.description
Raja maalaisten ja kaupunkilaisten välillä murtuu. Kaikki kunnat haluavat nyt ihmisiä, jotka tekevät uraa muualla, mutta tuovat eloa paikkakunnalle. Pyhtää on siinä onnistunut. Juttusarjassa toimittaja Anna-Stina Nykänen kiertää muuttuvassa Suomessa. Pyhtään kulttuuritalon pihaan lipuu Jaguar ja pysähtyy puiden varjoon. Kaunis auto. Tesloihin täällä silmä on jo tottunut, niitä pyörii maalaismaisemassa enemmänkin.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jaa artikkeli Tilaa Seura

Vuonna 2020 Suomeen muutti ennätysmäärä ulkosuomalaisia. Paluu ulkomailta takaisin kotikonnuille herättää monenlaisia ajatuksia. Miltä synnyinmaa näyttää paluumuuttajan silmin?

Anna Sirén, 61, poimi miehensä ja tyttärensä kanssa matkatavarahihnalta kuusi matkalaukkua. Oli joulukuun neljäs 2019 ja Helsinki-Vantaan lentoasemalla iski paluumuuttajan kasvoja vastaan kolea pimeys.

Perhe oli juuri palannut 12 Kanadan-vuoden jälkeen Suomeen ja tarkoitus oli tällä kertaa jäädä. Vuokra-auto vei perheen kalustettuun vuokra-asuntoon Lahteen.

"Kun ohitimme moottoritiellä Luhdan korkean maamerkin, mietin, että no niin, täällä sitä nyt ollaan", Sirén muistelee.

Korona vaikutus näkyy

Sirénien kaltaisia palaajia on nyt harvinaisen paljon.

Tyypillisesti Suomesta on muutettu enemmän ulkomaille kuin mitä tänne on palattu. Viime vuonna nettomuutto kuitenkin kääntyi voitolliseksi. Suomeen palasi ennätykselliset 9 638 suomalaista, eniten 30 vuoteen.

Yksi syy on varmasti korona, joka saattoi olla ratkaiseva tekijä muiden syiden lisänä.

"Ennen toista aaltoa koronatilanne oli Suomessa poikkeuksellisen hyvä. Ulkomailla asuvat kokivat ylpeyttä siitä, miten epidemia oli kotimaassa hoidettu. Suomi tuntui turvalliselta silloiseen asuinmaahan verrattuna", Siirtolaisuusinstituutin vastaava tutkija Miika Tervonen sanoo.

Nettomuuttoon vaikutti todennäköisesti myös se, että moni ulkomaille tähyävä perui koronan takia muuttonsa tai joutui lykkäämään sitä.

Suomen kansalaisia asuu ulkomailla noin 300 000. Lisäksi suomalaista syntyperää olevia asuu maailmalla 1,6 miljoonaa.

Ulkosuomalaisuus on alusta asti ollut monimuotoista. Sata vuotta sitten lähdettiin siirtolaisiksi Pohjois-Amerikkaan. 1950-1970 -luvuilla muuttoliike suuntautui Ruotsiin, jonne muutetaan nykyäänkin. Lisäksi muutetaan paljon Britanniaan, Yhdysvaltoihin ja Espanjaan.

Noista vuosista ilmiö on keskiluokkaistunut voimakkaasti.

"Tyypilliset nykypäivän ulkosuomalaiset ovat korkeasti koulutettuja, urakeskeisiä ja usein myös perheellisiä ihmisiä."

Miikka Tervonen on ollut laatimassa tuoretta raporttia, jossa on selvitetty, millaisia ihmisiä nykyiset ulkosuomalaiset ovat. Kyselyyn vastanneissa oli myös paluumuuttajia sekä paluuta harkitsevia, jotka kertoivat motiiveistaan palata.

Tervonen sanoo, että on vaikea ennustaa, mitä muuttorintamalla pandemian rauhoituttua tapahtuu.

"Oma oletukseni on, että paluumuuttajien määrä palaa lähelle samaa tasoa kuin ennen koronaa. Muuttoliike Suomesta ulkomaille saattaa palautua hitaammin entiselle tasolleen".

Paluumuuttajan moninaiset syyt

Anna Sirénin perheen paluumuutto ei kuitenkaan johtunut koronasta. Pandemia ryöpsähti valloilleen vasta paluun jälkeen. He olivat ihan tyytyväisiä elämäänsä Kanadassa, 200 000 asukkaan yliopistokaupunki Waterloossa. Ajatus paluusta Suomeen oli kuitenkin kypsynyt vähitellen.

"Mieheni jäi eläkkeelle ja mietimme, ettei meillä oikeastaan ollut enää mitään, mikä olisi pidellyt Kanadassa. Itse en ollut töissä ja moni Kanadassa asuvista ystävistämme oli muuttanut sieltä pois. Lisäksi iäkkäät vanhempamme tarvitsivat Suomessa apua", Anna Sirén sanoo.

Perheen vanhin tytär jäi Kanadaan jatko-opintoihin. Sirén suree, ettei ole voinut tavata häntä koronan takia. 24-vuotias kuopus muutti vanhempiensa kanssa Suomeen suorittamaan opintonsa loppuun.

Moni muuttaa ulkomaille työn perässä, ja myös paluu liittyy usein työkuvioihin. Jäädään eläkkeelle, tai työt ulkomailla loppuvat. Myös paikalliset ilmiöt saavat palaamaan. Suomalaisten perinteisessä muuttokohteessa Britanniassa ulkomaalaisten elämän sekoitti brexit, joka on lisännyt paluuta Suomeen.

"Brexit lisäsi ulkosuomalaisten kokemaa epävarmuutta Britanniassa. Jos paluu Suomeen on ollut harkinnassa muutenkin, brexit on voinut olla ratkaiseva tekijä", ulkosuomalaisten asiantuntija- ja palvelujärjestö Suomi-Seura ry:n toiminnanjohtaja Tina Strandberg sanoo.

Taloudelliset tekijät vaikuttavat myös muuttoihin. Notkahduksen aikaan lähdetään vähemmän ja palataan enemmän.

Oppaasta tuli laitoshuoltaja

On myös heitä, jotka palaavat Suomeen, vaikka eivät haluaisi.

Kun pakettimatkailu keväällä 2020 pysähtyi koronaan, Thaimaan Krabilla matkaopas Nina Tallgren, 42, jäi ilman töitä.

Tallgren joutui ottamaan aikalisän ja palaamaan kotiin Helsinkiin. Hän oli asunut Suomessa viimeksi 16 vuotta aiemmin.

"Oli epätodellinen olo, kun ei tiennyt, mitä tulee tapahtumaan."

Ensimmäiset kaksi viikkoa hän nautiskeli äitinsä luona karanteenissa mätitahnaa, maksalaatikkoa ja irtokarkkeja. Sitten iski stressi. Tallgrenilla ei ollut Suomessa töitä eikä sosiaaliturvaa eikä hän ollut koskaan asioinut työkkärissä.

"Hain kaikenlaisia töitä ja lähetin kaikkiaan 50 hakemusta. Lopulta sain tutulta vinkin, että Hus voisi tarvita laitoshuoltajia."

Tallgren aloitti työt Meilahden tornisairaalassa kesäkuussa 2020. Hän siivosi ja jakoi ruokaa osastolla. Tallgren asui alkuun äitinsä luona, kunnes sai kakkostyön talo- ja kissavahtina.

Suomi oli Tallgrenille paluusta lähtien välietappi. Hänen elämänsä on jo pitkään ollut muualla, etelän lämmössä.

"En oikeastaan tiedä, mikä olisi sellainen asia, joka saisi jäämään Suomeen pysyvästi. Matkaoppaan työ sopii minulle niin hyvin."

Lähtiessään Suomeen hän huikkasi kavereilleen Krabilla, että puolen vuoden päästä nähdään.

"Silloin ei vielä aavistettu, että tulee uusia aaltoja, eikä matkailu heti palaakaan. Tilanteen venyminen oli hirveä pettymys."

Turvallinen, rasistinen kolkka

Mitä pitkään ulkomailla asuneet vanhasta kotimaastaan ajattelevat?

Kun Siirtolaisuusinstituutti kysyi ulkosuomalaisilta, millaisena he Suomen ja suomalaisuuden näkivät, vastauksista huokui vahvoja tunteita.

"Osan mielestä Suomi oli paras paikka maailmassa, turvallinen ja puhdas. Moni kaipasi kotiseudulleen", Miika Tervonen summaa.

Suomeen vetävät Tervosen mukaan myös Suomessa asuvat perheenjäsenet ja sukulaiset sekä mahdollisuus tarjota lapsille suomalainen koulutus.

Myös Sirén ja Tallgren näkivät kotimaassaan tauon jälkeen paljon hyvää. Terveydenhuolto ja koko yhteiskunta toimii, luonnossa voi liikkua vapaasti, pikkukirjastoissakin on laajat valikoimat, hanasta tulee puhdasta vettä, pyöräilijöille on omat kaistansa eikä ole kamalia ruuhkia.

"Lisäksi viime talvi oli mahtava, kun oli lunta. Edellisen kerran olin nähnyt lunta vuonna 2005. Oli myös ihanaa viettää pitkästä aikaa joulu Suomessa. Olen jouluihminen", Tallgren hehkuttaa.

Sitten niihin vähemmän mairitteleviin puoliin. Ulkomailla asuvista suomalaisista osa näki, että Suomi on rasistinen, liian pieni ja liian kaukana kaikesta.

"Moni paluumuuttaja koki, että suomalaiset suhtautuvat ennakkoluuloisesti siihen, että on asunut muualla ja palaa takaisin", Miika Tervonen sanoo.

Suomeen palanneet Sirén ja Tallgren tunnistavat ilmiön.

"Tuntuu, ettei ketään oikein kiinnosta, mitä minulle on ulkomailla tapahtunut", Sirén sanoo.

Myös Tallgren on kokenut Suomessa ulkopuolisuutta.

"On ollut tunne, etten oikein kuulu mihinkään. Vanhat kaverit eivät ymmärrä, mitä käyn läpi, kun koko elämä meni yhtäkkiä uusiksi."

Muuttajia hämmentää myös Suomen äkillinen hyppy digiaikaan. Kaikki toimii verkkopankkitunnuksilla. Käteinen ei kelpaa. Asioiden hoitoa vaikeuttaa virastojen takaisinsoittopalvelu.

"Miksi kukaan ei enää vastaa puhelimeen", Sirén ihmettelee.

Tallgren lisää saaneensa Suomelta myös paljon. Hän ylistää työpaikkaansa ja uusia ihmisiä, joihin hän on tutustunut.

"Varmasti pidämme yhteyttä, kun täältä taas lähden", hän sanoo.

Työtä myös puolisolle

Moni ulkosuomalainen fiilistelee paluuta aina kesäisin täällä vieraillessaan. Haavetta kuitenkin jarruttaa perustavanlaatuinen ongelma - Suomesta on vaikea saada töitä.

"Moni sanoo, että palaisimme kyllä, jos työpaikka löytyisi", Tina Strandberg sanoo.

Suomi kilpailee kansainvälisistä huippuosaajista. Harmittelemme täällä koulutuksensa saaneiden kansainvälisten asiantuntijoiden valumista ulkomaille, mutta samaan aikaan unohdamme, että ulkosuomalaisissakin on valtavasti huippuosaajia.

"Suomi ja suomalaiset ovat maailmalla kovassa huudossa. Meidän kannattaisi olla kiinnostuneempia heistä."

Isoin ongelma työnsaannissa on ulkosuomalaisten mukaan se, ettei maailmalla karttunutta osaamista oikein arvosteta. Kutsu työhaastatteluun voi olla tiukassa, vaikka tekijä olisi kuinka pätevä.

"Ulkomailla asuneen palkkaaminen saatetaan kokea työnantajan puolelta liian hankalaksi. Ulkomailla saatua työkokemusta ja tutkintoja ei aina tunneta. Sekin voi olla miinus, ettei ulkomailta tulleella ole Suomessa verkostoja", Strandberg kertoo.

Erityisen hankalaa työnsaanti voi olla ulkomaalaiselle puolisolle, ellei hän osaa suomea, saati lisäksi vielä ruotsia. Valtaosassa ulkosuomalaisten perheissä puoliso on ulkomaalainen.

"Paluuta harkitessa on otettava huomioon koko perhe. Jos puoliso ja lapset eivät viihdy, kynnys palata takaisin ulkomaille on matala".

Paluusta pitäisi tehdä helpompaa

Tina Strandberg on sitä mieltä, että Suomen kannattaisi satsata ulkosuomalaisten integroitumiseen nykyistä enemmän. Paluusta pitäisi tehdä helpompaa.

Siinä voisi auttaa palaajille erikseen räätälöity väylä, joka sisältäisi erilaisia tukitoimia, kuten kototuttamispalveluja sekä tukea lasten suomen kielen opiskeluun.

"Päiväkoti-ikäiset solahtavat tänne helposti, mutta koululaisille puutteellinen kielitaito voi olla iso ongelma. Kiusaamistakin tapahtuu. Lapselle, joka ei ole koskaan asunut Suomessa, voi kaikki olla uutta."

Tukitoimia Suomi-Seura kehittää parhaillaan työvoimahallinnon kanssa. Myös sisäministeriöllä on käynnissä ulkosuomalaisille suunnattu hanke, jolla on tarkoitus sujuvoittaa paluuta Suomeen.

"Ongelmaan on nyt herätty. Enää tarvitaan toimia", Strandberg sanoo.

Kotoutuminen vie aikaa

Anna Sirénille Kanada ei ollut ensimmäinen ulkomaankomennus. Hän muutti miehen työn perässä 1993 Kaliforniaan ja asui siellä kymmenisen vuotta. Perheen kuopus syntyi Yhdysvalloissa ja puhuu edelleen englantia paremmin kuin suomea.

San Diegon ja Kanadan välissä perhe asui Oulussa. Anna Sirénille eri maiden kimara on sopinut. Hän on syntynyt Suomussalmella, mutta ei koe olevansa kotoisin oikein mistään. Hänen miehensä on Helsingistä.

"Muistan erään perheenäidin, joka vihasi jokaista hetkeä ulkomailla. Tätä on vaikea ymmärtää. Kaikki on lopulta omasta asenteesta kiinni."

Avointa mieltä on tarvittu myös palatessa. Perhe muutti joulukuussa 2019 Lahteen, vaikka heillä ei ollut kaupunkiin kytköksiä.

"Halusimme asua paikassa, joka olisi vanhempiemme vuoksi lähellä sekä Jyväskylää että Helsinkiä. Harkitsimme Kouvolaa, mutta sitten serkkuni ehdotti, että miksi ette muuttaisi Lahteen, täällä on kivaa."

Vaikka muutosta on jo yli puolitoista vuotta, hän kokee, että elää yhä eräänlaista väliaikaiselämää. Pian muuton jälkeen ystäviä ja vanhempia ei voinutkaan tavata eikä käydä niissä museoissa, joista oli haaveillut.

"Korona on vaikeuttanut kotiutumista. Toisaalta täällä on ollut paljon vapaampaa kuin Kanadassa. Lockdownissa vain ruokakaupat ja apteekit olivat auki."

Muitakin yllätyksiä on sattunut.

Perhe haaveili omasta omakotitalosta Lahdessa, mutta asuvat yhä vuokralla kerrostalossa. Syy on, että talorahat ovat yhä jumissa Kanadassa. Tilisiirto ei onnistunutkaan verkon kautta, vaan pankki vaatii, että rahoja varten on tultava itse paikalle.

Vasta nyt Sirénin mies pääsee hoitamaan asiaa Kanadaan.

"Kotini on maailmalla"

Anna Sirén eli ulkomailla vuosikymmeniä ilman palkkatöitä. Hän oli monien muiden ulkosuomalaisnaisten tavoin kotiäitinä, mutta on tehnyt koko ajan muutakin - opiskellut ja toiminut vapaaehtoisena.

Kanadassa hän muun muassa valitsi vanhuksille kirjastosta kirjoja ja vei niitä heille palvelutaloon.

Suurena kirjallisuuden ystävänä hän aloitti tänä syksynä kirjasto- ja tietopalvelualan diplomiopinnot Turun avoimessa ammattikorkeakoulussa ja pääsi myös kirjallisuuden maisteriopintoihin Jyväskylän yliopistoon.

Hän on opintojen aloittamisesta innoissaan, ne auttavat kotiutumisessakin.

"Suomalainen kirjastolaitos on aivan omaa luokkaansa".

Myös Nina Tallgrenilla puhaltavat jo uudet tuulet. Matkailu piristyi kesän aikana ja hän sai matkaoppaan töitä Kreetalta. Talveksi hän toivoo taas pääsevänsä Thaimaahan.
Lähde: Muuttuva ulkosuomalaisuus: Kyselytutkimus maastamuutosta ja ulkosuomalaisuudesta. Siirtolaisuusinstituutti, 2021.

# data[].attributes.attachment_link.title
Suomeen palasi ennätysmäärä ulkosuomalaisia - Paluumuuttajan arki synnyinmaassa ei ole aina helppoa: "On ollut tunne, etten oikein kuulu mihinkään" - Seura.fi

# data[].attributes.attachment_link.description
Jaa artikkeli Tilaa Seura Vuonna 2020 Suomeen muutti ennätysmäärä ulkosuomalaisia. Paluu ulkomailta takaisin kotikonnuille herättää monenlaisia ajatuksia. Miltä synnyinmaa näyttää paluumuuttajan silmin? Anna Sirén, 61, poimi miehensä ja tyttärensä kanssa matkatavarahihnalta kuusi matkalaukkua. Oli joulukuun neljäs 2019 ja Helsinki-Vantaan lentoasemalla iski paluumuuttajan kasvoja vastaan kolea pimeys.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Topias Palmi pelaa tällä hetkellä taitoihinsa nähden aivan väärässä sarjassa. Koripalloilijana parhaassa iässä oleva 27-vuotias takamies on kuitenkin hyvästä syystä jälleen Tampereella ja Pyrinnön riveissä.

Kahdella edelliskaudella Palmi edusti Italian pääsarjaseurassa menestynyttä Vanoli Cremonaa.

- Minulla oli italialaisseuran kanssa kolmen vuoden sopimus, mutta siihen oli tehty toisen ja kolmannen kauden väliin tällainen ulosostosopimus, jonka seura sitten käytti, Palmi selvittää MTV Urheilulle.

Hieman yllättävästi seuran heinäkuussa tekemä ratkaisu oli Palminkin puolelta toivottu.

- Onneksi kävi niin onnekkaasti, että seura Italiassa tajusi, että turhaan sen on minua siellä pitää, ja päästi kotiin.

Olennainen syy sopimuksen purkamiseen ja Palmin tyytyväisyyteen johtui hänen terveyshuolistaan. Susijengin pelaajan koko ura oli kesällä katkolla, kun hän söi vahvaa lääkitystä koronaviruksen aiheuttamiin keuhko-oireisiin.

Lääkitys esti pelaamisen, eikä sen lopettamisen mahdollisuudesta ollut lääkäreilläkään tarkkaa käsitystä. Pahimmillaan Palmin pelit parketilla olisivat voineet olla ohi ennen 27 ikävuotta.

- Kyllä sitä totta kai pelästyi, ja se aiheutti paljon päänvaivaa, Palmi myöntää.

Keuhkot löivät pois päältä

Palmin henkilökohtaiset vaikeudet koronan kanssa alkoivat vajaa vuosi sitten marraskuussa 2020, kun virus pyyhkäisi koko italialaisseuran lävitse. Vain kaksi pelaajaa säästyi tartunnalta.

Palmin tekemät koronavirustestit tartunnan jälkeen näyttivät positiivista kolmen viikon ajan. Lopulta negatiivinen tulos ja lääkärintarkastus mahdollistivat paluun Serie A -parketille.

- Pelaaminen oli hetken taas kivaa. Sitten helmikuussa tulivat uudet ongelmat ja keuhkot löivät itsensä pois käytöstä. Tuli sellainen tilanne, ettei ollut mahdollisuutta jatkaa kautta loppuun, Palmi kertoo.

Palmin kesä meni odotellessa. Yksinharjoittelua hän pystyi vielä jatkamaan, mutta koripallon kaltaista kontaktilajia ei vahva lääkitys mahdollistanut. Paluu Suomeen helpotti henkisesti.

- Tätä prosessia oli huomattavasti helpompi käydä läpi perheen ja tyttöystävän vierellä.

Yksi lääkärien esittämistä skenaarioista oli, että lääkitys jatkuu pysyvästi, mikä olisi tiennyt korisuran paketoimista.

- Jouduttiin tekemään verikokeita ja muita testejä, pystynkö lääkitystä lopettamaan. Se tiedostettiin siitä asti, kun sitä lääkettä alettiin ottaa, että tällainen sauma on, Palmi kertoo.

- Kuitenkin mitä pidemmälle tämä prosessi meni, ja alkoi olo parantua, aloin pikkuhiljaa tiedostaa, että kyllä tässä pelikentille paluu on vielä mahdollinen.

Sitä ennen Palmin ajatukset ehtivät käydä jo peliuran jälkeisessä ajassa. Tavalla tai toisella hän olisi halunnut jatkaa koripallon parissa.

Paluuottelussa huima pistesaalis

Suomessa tamperelaisella Palmilla oli yksi selvä paluuosoite, kotiseura Pyrintö, vaikka kiinnostusta varmasti riitti muuallakin.

- Sanotaan näin, että en tehnyt muille seuroille sitä helpoksi, että olisin lähtenyt muualle kuin Pyrintöön, Palmi virnistää.

Viime viikolla Palmi näytti, ettei hänen tähtistatuksensa Korisliigassa ole vailla perusteita. Heti ensimmäisessä ottelussaan Tampereen Pyynikillä Palmi täräytti pöytään 32 pisteen illan ja johdatti Pyrinnön voittoon Korihaista pistein 96-90.

Palmi pelasi ottelun omien sanojensa mukaan vielä keskenkuntoisena, joten vastaavanlaisia tehoiltoja sopii odottaa jatkossakin.

- Paluuottelu meni paremmin kuin osasin odottaa. Olin henkisesti valmistautunut olemaan todella aggressiivinen siinä pelissä. Halusin mahdollisimman nopeasti päästä takaisin vanhaan rytmiin. Sekin painoi takaraivossa, että en ollut Italiassa koreja tekevässä roolissa, ja halusin itselleni todistaa nopeasti, että pystyn ottamaan ratkaisuja ja pistämään palloa kuppiin, Palmi kertaa.

Mieto keskenkuntoisuus näkyi ottelussa pistesaldosta huolimatta.

- Puolustuspäässä joutui välillä vähän lepäilemään, kun loppui happi, mutta hyökkäyspäässä tuntui kulkevan. Huomasi, että on päässyt treenaamaan kesällä kuitenkin yksilötaitoa, Palmi sanoo.

"Yritämme juosta heiltä jalat alta"

Korisliigassa Palmin esityksistä ei välttämättä päästä nauttimaan pitkään, sillä Susijengin luottopelaajan tähtäin on yhä ulkomailla.

- Ei ole selkeätä päivämäärää tai deadlinea, mennään päivä kerrallaan. Aika harvakseltaan niitä mahdollisuuksia ulkomailta tippuu. Jokainen käydään kuitenkin kriittisesti läpi, oli sarja mikä hyvänsä. En halua lähteä ulkomaille vain ulkomaiden takia, vaan sen pitää olla askel eteenpäin uralla, Palmi paaluttaa.

Keskiviikkona Palmin Pyrintö isännöi toisen Korisliigan paluumuuttajan ja tähtitakamiehen Petteri Koposen edustamaa helsinkiläistä Seagullsia.

- On mielenkiintoinen peli ja tuo varmasti itsellekin ekstralatauksen, Palmi myhäilee.

- Seagulls on kokeneempi joukkue, ja he varmaan haluavat hidastaa pelirytmiä omalla pelityylillään. Me taas yritämme pitää pelirytmiä todella kovatempoisena ja juosta heiltä jalat alta. Siinä on kaksi aika vastakkaista lähtötapaa otteluun, Palmi ennakoi.

Huippuottelu Pyynikillä alkaa kello 18.30.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Keuhkot löivät itsensä pois käytöstä" - Koronavirus oli tuhota Topias Palmin uran täysin, ja nyt Italiasta palannut tähti pelaa aivan väärässä sarjassa

# data[].attributes.attachment_link.description
Topias Palmi pelaa tällä hetkellä taitoihinsa nähden aivan väärässä sarjassa. Koripalloilijana parhaassa iässä oleva 27-vuotias takamies on kuitenkin hyvästä syystä jälleen Tampereella ja Pyrinnön riveissä. Kahdella edelliskaudella Palmi edusti Italian pääsarjaseurassa menestynyttä Vanoli Cremonaa. - Minulla oli italialaisseuran kanssa kolmen vuoden sopimus, mutta siihen oli tehty toisen ja kolmannen kauden väliin tällainen ulosostosopimus, jonka seura sitten käytti, Palmi selvittää MTV Urheilulle.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kainuulainen paluumuuttaja Silja Keränen on kirjoittanut omakohtaisen tietokirjan alueiden Suomesta. "Missä syrjä sijaitsee" on puolustuspuhe hajautetulle yhteiskuntarakenteelle.

Hän toimii vihreiden puoluevaltuuskunnan puheenjohtajana, Kajaanin kaupunkivaltuutettuna ja Kainuun maakuntaliiton valtuutettuna. Maaseudun Tulevaisuuteen Keränen on kirjoittanut metsäkolumneja jo usean vuoden ajan.

Ajatus tietokirjan kirjoittamisesta heräsi pari vuotta sitten. Keränen havahtui siihen, että alueisiin ja aluekehitykseen liittyvää keskustelua käydään erittäin pintapuolisesti.

Isojen kaupunkien ulkopuolinen Suomi esitetään julkisuudessa usein kielteisessä valossa. Muun muassa Singaporessa ja Helsingissä asunut Keränen palasi kotiseudulleen Kajaaniin 2012. Todellisuus ei vastannut synkäksi maalattua kuvaa.

Keränen tutustui mielekästä työtä tekeviin ja hyvää elämää eläviin kajaanilaisiin, joista monet ovat hankkineet koulutuksen muualta.

"Elämä täällä on tavallista, turvallista ja maanläheistä. Kajaanissa on tosi paljon liikuntamahdollisuuksia ja kulttuuritarjontaa. Toivon, että nämä seudut nähtäisiin positiivisessa valossa ja huomio kiinnittyisi maakuntien mahdollisuuksiin", Silja Keränen sanoo.

Esimerkiksi Kainuussa alkuvuosi 2021 on muuttoliikkeen osalta ollut positiivinen ja syntyvyys on kasvusuunnassa. Myös työpaikkojen määrä lisääntyy.

Viime vuosikymmeninä väestöä on haluttu keskittää Etelä-Suomen kasvukolmioon Helsingin, Turun ja Tampereen seuduille.

Keränen korostaa, että jokainen ihminen saa asua siellä missä haluaa. Tärkeintä on tunnistaa, millä keinoilla valtio vaikuttaa muuttoliikkeeseen.

"Mielestäni tasapainoisempi aluekehitys, mikä sisältää hyvinvoivan maaseudun ja menestyvät pikkukaupungit, olisi toivottavin tulevaisuuskuva."

Keräsen kirjassa tuodaan esiin Pohjoismaiden väestömuutokset vuodesta 1990 vuoteen 2017. Norjassa syrjäisten maaseutualueiden väestö on kasvanut kolmenkymmenen vuoden aikana kymmenellä prosentilla ja Ruotsissa pysynyt samalla tasolla.

Suomessa syrjäisten maaseutualueiden väestö on tarkastelujaksolla vähentynyt yhdeksällä prosentilla. Tiedot käyvät ilmi yhteispohjoismaisen tutkimuslaitoksen Nordregion luvuista.

Helsingin yliopiston aluesuunnittelun ja -politiikan professori Sami Moisio kuvaa kirjassaan Valtio, alue ja politiikka, että metropolikonsensuksessa ovat mukana kaikki Suomen puolueet.

Miten Silja Keräsen oma puolue vihreät suhtautuu metropolikehitykseen? Iso osa vihreän liikkeen kannattajista ja äänestäjistä asuu isoissa kaupungeissa.

"Olennaista on se, että ei vahvisteta maaseudun ja kaupungin vastakkainasettelua. Tosiasiassa 40 prosenttia suomalaisista kokee olevansa sekä kaupunkilaisia että maalaisia."

Keränen toimi vuosina 2015-2019 Maaseutu- ja erävihreiden puheenjohtajana. Järjestö pyrkii nostamaan isojen kaupunkien ulkopuolisen Suomen asioita emopuolueen agendalle.

"Tuntumani mukaan meillä vihreissä verrattain vahvasti halutaan sitä, että eri puolilla maata menee hyviin. Vihreisiin arvoihin kuuluu luonnon kanssa sopusoinnussa eläminen ja inhimillisyys."

Suomessa keskustellaan säännöllisin väliajoin siitä, onko maaseudulla vai kaupungissa asuminen ekologisempaa. Keräsen mukaan asuinpaikka ei juuri vaikuta henkilön hiilijalanjälkeen, vaan ratkaisevinta on tulotaso. Mitä korkeammat tulot, sitä suuremmat päästöt.

Kainuussa asumisen vahvuus on siinä, että elämä ei ole niin kulutuskeskeistä ja osittainen omavaraistalous on mahdollista.

"Täällä saa luonnosta sieniä, marjoja, lähikalaa ja omia pottuja, mikä on ihan mahtavaa."

Keränen pohtii myös alueiden kostoa. Termin otti käyttöön London School of Economicsin talousmaantieteen professori Andrés Rodríguez-Pose. Kaupungistumispolitiikka on johtanut joidenkin alueiden näköalattomuuteen ja toivottomuuteen. Alueiden kosto on professorin mukaan konkretisoitunut äänestyskopeissa oikeistopopulistien menestyksenä.

Keränen toivoo, että alueiden kosto -ilmiötä tutkittaisiin myös Suomessa perussuomalaisten suosion yhteydessä. Hän ei halua tuomita perussuomalaisten äänestäjiä tai paikallistoimijoita.

"Useilla heistä on aito halu parantaa kotiseutunsa asioita ja toimia pienen ihmisen puolella."

Samalla Keränen muistuttaa, että perussuomalaiset on siirtynyt kohti radikaalioikeistoa vuoden 2017 puoluekokouksen jälkeen. Hänen mukaansa se tarkoittaa ulkoparlamentaarisen vaikuttamisen lisääntymistä.

Silja Keränen kuvaa kirjassaan kevään 2019 eurovaalikampanjaa, joka ulottui Pohjois-Pirkanmaalle Virroille. S-marketin edessä kävi selväksi, että nuorehko vihreä nainen identifioitiin lähtökohtaisesti helsinkiläiseksi: "Te ette siellä Helsingissä ymmärrä".

Kun Keränen vastasi: "Minä olen Kajaanista", virtolaisten suhtautuminen muuttui. Ihmiset katsoivat samalta tasolta, kuin vertaista.

"Se oli silmiä avaava kokemus, että asuinpaikalla on niin paljon väliä. Meidän politiikassa toimivien pitää tunnistaa paremmin alueiden eriarvoistuminen ja siitä nouseva epäoikeudenmukaisuuden tunne."

Kirjassa pureudutaan myös nuorten naisten kaikkoamiseen maakunnista. Esimerkiksi Kainuussa 20-29-vuotiaiden ikäluokasta naisia on vain 41 prosenttia. Keränen kyseenalaistaa, miksi tilanteessa, jossa Kainuussa puuttuu nuoria naisia, työpaikkoja luodaan lähinnä miesvaltaisille aloille.

Hän haluaa kiinnittää huomiota myös pienten paikkakuntien ilmapiiriin, jossa on parantamisen varaa. Keränen itse toivotettiin lämpimästi tervetulleeksi Kajaaniin ja hän on saanut uusia ystäviä.

"Toki olen myös kainuulaislähtöinen kantasuomalainen enkä kuulu vähemmistöön, joten sopeutumiseni oli helpompaa. Olennaista on, että myös seksuaali- ja sukupuolivähemmistöillä sekä maahanmuuttajataustaisilla ihmisillä on hyvä olla täällä."

Yhdessä luvussa keskitytään synnytysosastojen lakkauttamiseen. Keränen ihmettelee intohimoa, jolla Suomessa on haluttu heikentää keskussairaaloiden palvelutasoa.

"Ne ihmiset, jotka synnytyssairaalaverkoston harventamista erityisesti ajavat, ovat Etelä-Suomessa asuvia keski-ikäisiä tai sitä vanhempia miehiä. Harvaan asutun Suomen synnytystoiminta ei kosketa heitä mitenkään. Se tuntuu äärimmäisen epäreilulta."

Korona-arki teki viimeistään monipaikkaisuudesta muotisanan. Vuonna 1990 kausiväestöä oli Suomessa noin puolitoista miljoonaa, kun 2021 luku oli jo kaksi ja puoli miljoonaa.

Keränen on haastatellut kirjaansa Luonnonvarakeskuksen tutkimusprofessoria Hilkka Vihistä. Hänen mukaansa aluekehityksestä kerrotaan harhaanjohtavaa tarinaa. Taantuvia alueita Suomen pinta-alasta on vain 25 prosenttia.

Keränen ehdottaa, että määriteltäisiin ensisijainen ja toissijainen kotikunta. Tätä kautta saataisiin näkyvämmäksi se, miten ihmiset asuvat eri puolilla Suomea.

Silja Keräsen visio on ekologisesti kestävä hyvinvointivaltio, jossa ei ole kilpailua maaseudun ja kaupungin välillä.

"Minusta syrjäseutu on positiivinen käsite. Elämä voi olla hyvää niin kaupungeissa, pikkukaupungeissa, taajamissa kuin syrjäseuduilla."

Silja Keränen, Missä syrjä sijaitsee - Kun kaupunki ei ole kaikki, Kirjapaja syyskuu 2021, 256 sivua.

Kainuussa asumisen vahvuus on siinä, että elämä ei ole niin kulutuskeskeistä ja osittainen omavaraistalous on mahdollista.

Silja Keränen

Silja Keränen on vuonna 1983 syntynyt vihreä poliitikko ja diplomi-insinööri.

Vihreiden puoluevaltuuskunnan puheenjohtaja vuodesta 2019. Maaseutu- ja erävihreiden puheenjohtaja 2015-2019. Vuodesta 2013 lähtien Kajaanin kaupunginvaltuutettu ja Kajaanin kaupunginhallituksen jäsen.

Työskennellyt aiemmin muun muassa Euroopan Kemikaalivirastossa EU-virkamiehenä. Nykyinen työpaikka Kajaanin ammattikorkeakoulussa kehittämishankkeiden parissa.

Toimii Maaseudun Tulevaisuuden metsäkolumnistina.

Asuu Kajaanissa. Perheeseen kuuluu puoliso ja kaksi lasta. Vapaa-ajalla liikkuu luonnossa, harrastaa vaellusta ja partiota.

Kainuulainen paluumuuttaja Silja Keränen on kirjoittanut omakohtaisen tietokirjan alueiden Suomesta. "Missä syrjä sijaitsee" on puolustuspuhe hajautetulle yhteiskuntarakenteelle.

Hän toimii vihreiden puoluevaltuuskunnan puheenjohtajana, Kajaanin kaupunkivaltuutettuna ja Kainuun maakuntaliiton valtuutettuna. Maaseudun Tulevaisuuteen Keränen on kirjoittanut metsäkolumneja jo usean vuoden ajan.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Minusta syrjäseutu on positiivinen käsite" - kainuulainen vihreä vaikuttaja Silja Keränen kumoaa tietokirjassaan ennakkoluuloja maaseudusta ja pienistä kaupungeista

# data[].attributes.attachment_link.description
Kainuulainen paluumuuttaja Silja Keränen on kirjoittanut omakohtaisen tietokirjan alueiden Suomesta. "Missä syrjä sijaitsee" on puolustuspuhe hajautetulle yhteiskuntarakenteelle. Hän toimii vihreiden puoluevaltuuskunnan puheenjohtajana, Kajaanin kaupunkivaltuutettuna ja Kainuun maakuntaliiton valtuutettuna. Maaseudun Tulevaisuuteen Keränen on kirjoittanut metsäkolumneja jo usean vuoden ajan. Ajatus tietokirjan kirjoittamisesta heräsi pari vuotta sitten.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Se tarjoaa muutakin kuin kliseisiä rantakohteita ja Esa Saarisen seminaarien tutuksi tekemän Pafoksen. Saaren etu on pienuus. Kyproksen halki ajaa alle kolmessa tunnissa, ja täällä voi viettää vaikka aamun meren rannalla ja loppupäivän vuoristossa.

Roskaaminen ja liikennekulttuuri. Kyproslaiset eivät ole hyviä kuskeja, ja vaaratilanteita sattuu päivittäin.

Suosikkini on kauniisti kunnostettu Kalopanagiótis. Kannattaa piipahtaa myös pitsistä tunnetussa Léfkarassa sekä Lofoussa, josta löytyy muutama hieno boutiquehotelli.

Olen itse hurahtanut vuoristoon. Esimerkiksi 13 kilometriä pitkä Madari-reitti Pitsilian alueella on patikoijan unelma: kiviä, havumetsää, korkeita nousuja ja laskuja. Koko perheen versio on Artemis-polku Tróodosvuoristossa, 1 800 metrin korkeudessa. Molemmissa tuntee olevansa maailman katolla.

Agia Napan pääkadun pubeja ja ravintoloita, varsinkin kun siellä pyörii paljon polttariporukoita.

Oma uusin suosikkini on Lara saaren länsirannikolla. Siellä ei ole palveluita, sillä kaksi eri kilpikonnalajia pesii rannalla. On vain kultaista hiekkaa ja turkoosinsinistä vettä.
Kirsikka Myllyrinteen kirja "Happamat sitruunat" (Avain 2020) kertoo ulkosuomalaisen elämästä Kyproksella.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kyproksen oudoin asia ja muut mukavat löydöt | Mondo

# data[].attributes.attachment_link.description
Se tarjoaa muutakin kuin kliseisiä rantakohteita ja Esa Saarisen seminaarien tutuksi tekemän Pafoksen. Saaren etu on pienuus. Kyproksen halki ajaa alle kol­­messa tunnissa, ja täällä voi viettää vaikka aamun meren rannalla ja loppupäivän vuoristossa. Roskaaminen ja liikenne­kulttuuri. Kyproslaiset eivät ole hyviä kuskeja, ja vaaratilanteita sattuu päivittäin. Suosikkini on kauniisti kunnostettu Kalopanagiótis.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Usein kuultu kannustuslause ei aina toimi, Espanjaan muuttanut Jenna kertoo.

Maassa maan tavalla, kuuluu tutuksi tullut sanonta.

Ulkosuomalaisia lause voi kuitenkin ärsyttää, sillä sitä tunnutaan tarjoavan elämänohjeeksi kaikkeen, alkaen kulttuuri- ja sopeutumiskriiseistä muihin ulkomailla sattuneisiin hankaluuksiin.

Sanonnan ongelmallisuudesta kertoi aiemmin pitkään ulkomailla asunut matkatoimittaja Mira Jalomies .

Lue lisää: Mira on asunut ulkomailla yli 20 vuotta - 5 syytä miksi "maassa maan tavalla" on huono ohjenuora

Myös Espanjan Fuengirolassa asuva Jenna, 33, on huomannut, ettei ulkosuomalaisella ole aina lupaa valittaa uuden asuinmaansa vaikeuksista, etenkään Suomessa asuville.

Naista on kannustettu muun muassa seuraavanlaisesti: "J os et pysty elämään maassa maan tavoilla, mitäs siellä sitten teet, tule pois".

Jenna kertoo havainnoistaan blogissaan I don't speak Polish.

Vieraan kulttuurin omaksuminen ei kuitenkaan tapahdu tuosta vain. Puolitoista vuotta Espanjassa asunut nainen tietää, että sopeutumiseen liittyy monenlaisia vaiheita. Ystäväpiirin kasaamiseen menee aikaa, paikalliset tavat voivat ihmetyttää, eikä uutta kieltäkään opi nopeasti.

Espanja, joka on äänekäs, värikäs ja avoin, on ollut myös Jennalle aika ajoin vaikea pala, vaikka hänellä on kokemusta uusiin ympäristöihin sopeutumisesta.

Miehen työ kirjanpitäjänä vei Jennan perheineen ensin Puolaan, jossa perhe asui vuoden. Elämä Gdanskissa oli helppoa, sillä paikallinen mentaliteetti muistutti suomalaista.

Espanjaan sopeutuminen on ollut hitaampaa, vaikka Jenna opiskelee kieltä, perheen nelivuotias lapsi on viety paikalliseen päiväkotiin ja sopeutuminen on muutenkin hyvin aluillaan.

- Olen tullut avoimemmaksi itsekin. Välillä kuitenkin tuntuu, että oma persoona ikään kuin kutistuu täällä, Jenna kertoo.

Ulkosuomalaisten elämää seuraaville Jennalla on vinkki. Arki saa ärsyttää myös uudessa kotimaassa, eivätkä vaikeudet tarkoita, etteikö elämästä voisi samaan aikaan nauttia.

Myös Jenna ja perhe viihtyy Fuengirolassa niin hyvin, ettei paluu Suomeen ole ainakaan vielä suunnitelmissa.

- Ajan kuluessa oppii myös huomaamaan, mitkä suomalaiset tavat ovat niitä, joista kannattaa pitää kiinni ja mitkä ovat niitä, joista on hyvä luopua.

# data[].attributes.attachment_link.title
Jenna, 33, muutti Espanjaan ja sai kuulla rasittavuuteen asti samaa lausetta muilta suomalaisilta

# data[].attributes.attachment_link.description
Usein kuultu kannustuslause ei aina toimi, Espanjaan muuttanut Jenna kertoo. Maassa maan tavalla, kuuluu tutuksi tullut sanonta. Ulkosuomalaisia lause voi kuitenkin ärsyttää, sillä sitä tunnutaan tarjoavan elämänohjeeksi kaikkeen, alkaen kulttuuri- ja sopeutumiskriiseistä muihin ulkomailla sattuneisiin hankaluuksiin. Sanonnan ongelmallisuudesta kertoi aiemmin pitkään ulkomailla asunut matkatoimittaja Mira Jalomies .

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Politiikan tasolla meidät maahanmuuttajat lokeroidaan "toivottaviin" ja "ei-toivottaviin" ihmisiin.

Suomeen on muovautumassa poliittinen konsensus siitä, että työperäistä maahanmuuttoa on lisättävä. Paluumuuttoa suunnittelevana ulkosuomalaisena haluan ottaa esille teemaan liittyvän epäsuhdan.

Asun perheineni Britanniassa ja olen tehnyt täällä käytännössä koko työurani. Sekä minä että puolisoni olemme korkeasti koulutettuja. Ansaitsemme molemmat yli 10 000 euroa kuukaudessa.

Suunnitelmassamme minä tuon oman työpaikkani Suomeen, kiitos monikansallisen ja joustavan työnantajani. Saavuttuamme puolisoni etsii verkostojensa kautta itselleen työnantajan, jolle käy samanlainen järjestely: bisnes maailmalla, työ Suomessa.

Perheellemme on kertynyt säästöjäkin, ja aiomme panna niitä taloremonttiin, kesämökkiin ja muuhun verraten avokätiseen kulutukseen. Kansantaloudellisesti ajateltuna muuttomme lienee Suomelle niin sanotusti hyvä diili.

Aiomme paiskia töitä aivan yhtä paljon kuin ennenkin, mutta muuttomme ei silti ole millään tapaa työperäinen. Minä ja lapsemme olemme Suomen kansalaisia. Puolisoni on Britannian kansalainen, joten hän tarvitsee oleskeluluvan - ja nimenomaan perhesiteen perusteella.

Maahanmuuttoviraston käsittelyaika kyseisen korin hakemuksille on tällä hetkellä yhdeksän kuukautta, laskettuna paikan päällä tehdystä tunnistautumisesta. Jos hakemuksen jättää ulkomailla, myös käsittelyaika pitää odotella ulkomailla. Jos hakemuksen jättää Suomessa, saa käsittelyajan viettää maassa, mutta siinä tapauksessa koko sinä aikana ei saa tehdä lainkaan töitä.

Kovaan työntekoon tottuneille tällainen tuntuu kohtuuttomalta. Vielä kohtuuttomammalta tuntuu se, että tulevaisuudessa suunnitelmamme kaltainen (työtä pelkäämätön, muttei työperäinen) maisemanvaihto käynee entistä vaikeammaksi.

Uuden konsensukseen mukaan maahanmuutto on oletusarvoisesti yhteiskunnalle haitallista ja vain työperäinen maahanmuutto toivottavaa. Käytännössä tämä tarkoittaa paraikaa vaikkapa sitä, että Maahanmuuttoviraston resurssit on suunnattu työperäisten oleskelulupien nopeuttamiseen - kaikkien muiden lupien kustannuksella.

Haluan nostaa esiin sen, että me maahanmuuttajat muutamme moninaisista syistä, mutta politiikan tasolla meidät lokeroidaan "toivottaviin" ja "ei-toivottaviin". Jos Suomeen aidosti halutaan uusia nettoveronmaksajia, politiikassa pitää löytyä rohkeutta nykyistä vivahteikkaampaan keskusteluun. Tai ainakin siltä nykymeno vaikuttaa täältä ei-toivottavien lokerosta havainnoituna.
Vanha iloinen englantilainen Julkaisemme kirjoituksen poikkeuksellisesti nimimerkillä.
Lukijan mielipiteet ovat HS:n lukijoiden kirjoittamia puheenvuoroja, jotka HS:n toimitus on valinnut ja toimittanut. Voit jättää mielipidekirjoituksen tai tutustua kirjoitusten periaatteisiin osoitteessa www.hs.fi/kirjoitamielipidekirjoitus/.

# data[].attributes.attachment_link.title
Lukijan mielipide | Haluaisin palata perheineni Suomeen, mutta vaimoni työnteko tyssäisi siihen

# data[].attributes.attachment_link.description
Politiikan tasolla meidät maahanmuuttajat lokeroidaan "toivottaviin" ja "ei-toivottaviin" ihmisiin. Suomeen on muovautumassa poliittinen konsensus siitä, että työperäistä maahanmuuttoa on lisättävä. Paluumuuttoa suunnittelevana ulkosuomalaisena haluan ottaa esille teemaan liittyvän epäsuhdan. Asun perheineni Britanniassa ja olen tehnyt täällä käytännössä koko työurani. Sekä minä että puolisoni olemme korkeasti koulutettuja. Ansaitsemme molemmat yli 10 000 euroa kuukaudessa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jos en nyt ei ihan joka päivä, niin ainakin melkein! Harvoin pilkon hedelmistä tai vihanneksista ihan tavallisia palasia, vaan haluan luoda niistä jotain erikoisempaa. En ole mikään auringonpalvoja, joten lomamatkoillakin kaiverran ruokataidetta eväshedelmistä sillä aikaa, kun muu perhe nauttii rantaelämästä.

Vesimeloni on ehdoton ykkönen, koska se on niin helposti työstettävä ja kaunis. Lähes kaikki vesimeloniteokset näyttävät minusta paljon vaativammilta kuin oikeasti ovatkaan. Syksyllä rakastan kurpitsalyhtyjen kaivertamista.

Kaiverruksia tehdessä pitää olla pieni, terävä veitsi. Mutta tärkein kaikista on vilkas mielikuvitus ja juuri oikeanlaiset hedelmät ja vihannekset - kauniin pyöreä meloni tai punakylkinen omena. Sopivia aineksia etsiessä kulutan ruokakaupassa käydessäni yhtä paljon aikaa hedelmä- ja vihannesosastolla kuin muilla osastoilla yhteensä.

En todellakaan ole aina tyytyväinen, ja näen töissäni vain virheitä. Toisaalta olen huomannut, että lipsahdukset voivat johtaa myös onnistumisiin ja uusiin ideoihin. Jos satun viiltämään liian syvälle, yritän joko peittää mokani jollakin konstilla tai sitten muuttaa suunnitelmaani sen verran, että kaikki näyttääkin tarkoitukselliselta.

Käytän eniten Pinterestiä, mutta kauniita kuvia tulee usein vastaan myös Instagramissa tai lehtien sivuilla. Youtubesta löytyy esimerkiksi meloninkaiverrusvideoita jo niin paljon, että niiden katsomiseen ei ihmisikä riitä. Muutan näkemiäni ideoita aina mieleisekseni, en halua kopioida suoraan toisten töitä. Joskus hedelmä tai vihannes on niin inspiroiva, että tiedän heti, mitä haluan siitä tehdä.

# data[].attributes.attachment_link.title
Merjan käsissä tylsäkin välipala muuttuu taianomaiseksi - "Harvoin pilkon hedelmistä tavallisia palasia"

# data[].attributes.attachment_link.description
Jos en nyt ei ihan joka päivä, niin ainakin melkein! Harvoin pilkon hedelmistä tai vihanneksista ihan tavallisia palasia, vaan haluan luoda niistä jotain erikoisempaa. En ole mikään auringonpalvoja, joten lomamatkoillakin kaiverran ruokataidetta eväshedelmistä sillä aikaa, kun muu perhe nauttii rantaelämästä. Vesimeloni on ehdoton ykkönen, koska se on niin helposti työstettävä ja kaunis.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Laulaja Einö Grön esiintyi Matinkylään avatun Fressi-kuntosalin avajaisissa tiistai-iltana. Korona-aikana hän kertoo heittäneensä hyväntekeväisyyskeikkaa hoitolaitoksissa.

- Jalka nousee ja ääni kulkee. Kunnosta pidän huolta, Eino Grön kertoi Metropolille.

Koronasta huolimatta Eino on päässyt matkustamaan toiseen kotiinsa Floridaan.

- Olin keväällä siellä ja menen taas sinne. Minulla on kaksoiskansalaisuus, niin pääsen aika vapaasti matkustamaan, Eino toteaa.

Eino julkaisi aiemmin tänä vuonna Hyvät hautajaiset -yhteiskappaleen Pyhimyksen kanssa. Kappale kuultiin ensimmäisen kerran livenä Emma-gaalassa.

- Yhteiskappaleen tekeminen oli hienoa. Levy-yhtiöstä otettiin minuun yhteyttä, että voisinko tehdä yhteistyötä Pyhimyksen kanssa. En ollut juurikaan tietoinen Pyhimyksen urasta, mutta nyt hänen kappaleensa ovat tulleet tutummiksi minulle.

Vain elämää -sarjassa on nähty lukematon määrä eturivin muusikoita, mutta Einoa ohjelmassa ei ole vielä toistaiseksi nähty.

- Ei ole kysytty mukaan. Jonkun pitäisi ehdottaa minua ohjelmaan. En minä voi itse alkaa itseäni ehdottaa. Jos minua kysyttäisiin mukaan, niin ehdottomasti olisin mukana.
Lue myös: Big Brother -talosta pudonnut Toni Nieminen paljasti suorassa lähetyksessä härskin suunnitelman BB-talon jälkeiseen elämään! Aleksi Valavuori paljasti BB-talossa muuttuneen suhdestatuksensa! BB-kisaaja Rosa Meriläinen myönsi käyttäneensä kannabista ja pyörtyi haastattelussa - muistatko nämä kohut?

# data[].attributes.attachment_link.title
Eino Grön paljastaa, ettei häntä ole koskaan kysytty Vain elämää -sarjaan - näin hän vastaisi pyyntöön!

# data[].attributes.attachment_link.description
Laulaja Einö Grön esiintyi Matinkylään avatun Fressi-kuntosalin avajaisissa tiistai-iltana. Korona-aikana hän kertoo heittäneensä hyväntekeväisyyskeikkaa hoitolaitoksissa. - Jalka nousee ja ääni kulkee. Kunnosta pidän huolta, Eino Grön kertoi Metropolille. Koronasta huolimatta Eino on päässyt matkustamaan toiseen kotiinsa Floridaan. - Olin keväällä siellä ja menen taas sinne. Minulla on kaksoiskansalaisuus, niin pääsen aika vapaasti matkustamaan, Eino toteaa.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Onko ruoho vihreämpää aidan toisella puolella? Kyllä on, ainakin jos kysytään Lontooseen asettuneelta Otto Liljalta.

Oma maa mansikka, muu maa mustikka. Vai sittenkin toisin päin?

Tilastokeskuksen mukaan suomalaiset ovat ahkeria maastamuuttajia. Kansalaistemme nettomaahanmuutto on ollut koko 2010-luvun miinuksella, eli maasta on muuttanut pois enemmän Suomen kansalaisia kuin maahan on tullut.

Osa lähtee joiksikin vuosiksi, toiset ovat lähteneet jäädäkseen.

Jos merkit pitävät paikkansa, turkulaistaustainen Otto Lilja, 27, on yksi heistä, joka jää ulkomaille pidemmäksi aikaa, kenties koko elämäksi.

Digi- ja viestintäkonsulttina työskentelevä yrittäjä ja kehitysmaatutkimuksen opiskelija muutti pois Suomesta 18-vuotiaana. Takaraivossa paloi halu nähdä maailmaa, seikkailla ja saada kokemuksia.

- Minulle oli jo lapsesta saakka selvää, että muutan ulkomaille heti, kun mahdollista. Suomi tuntui turhan pieneltä, eikä suomalainen asenneilmapiiri sopinut täysin mielenmaisemaani. Minulle oli myös selvää, että haluan tehdä yliopisto-opinnot ulkomailla, Lilja kertoo Ilta-Sanomille.

Monet tuntevat Liljan myös matkabloggaajana. Lontoon lisäksi Sydneyssä ja Hongkongissa asunut, sekä Bangkokissa, Shanghaissa ja Gdanskissa pidempiä aikoja aikaa viettänyt maailmankansalainen kertoo elämästään sekä omaa nimeään kantavalla Instagram-tilillään että blogissaan.

Lue lisää: Suomen jättänyt Otto opastaa Lontooseen matkaavia - älä tee näitä virheitä kaupungissa

Liljan ulkomaan vuosista kuusi on kulunut Lontoossa, jossa mies on viihtynyt loistavasti. Maailmankansalainen kirjoitti blogiinsa , mitkä asiat ovat Isossa-Britanniassa paremmin kuin Suomessa.

Julkaisemme osan ajatuksista Liljan luvalla. Koko kirjoituksen voit lukea täältä!

1. Monikulttuurisuus

Otto Liljan mukaan merkittävin ero Suomen ja Britannian välillä on saarivaltion "verraton monikulttuurisuus".

Miehen mukaan se vaikuttaa positiivisesti lukuisiin asioihin, kuten musiikkiin, ruokaan, tyyliin, kieliin, taiteeseen, arkkitehtuuriin ja kirjallisuuteen.

"Parasta on, että Lontoossa pääset yhden metrolinjan varrella reissaamaan esimerkiksi Balkanista Bangladeshiin, Puolasta Itä-Aasiaan ja sieltä Jerusalemin kautta The Crowniin ja Made in Chelseaan, eikä maasta tarvitse edes poistua", Lilja kirjoittaa.

Kun kerran astuu Lontoon kaltaiseen monikulttuurisuuden mekkaan, on vaikea kuvitella, että palaisi enää pienempiin piireihin.

Vaikka Suomi onkin hyvinvointivaltioiden kärkeä, on hintataso palkkatasoon nähden aika korkea, erityisesti mitä tulee palveluihin, kulttuuriin, ruokaan ja ulkona käyntiin.

2. Raha ja hintataso

Lontoolla on maine kalliina kaupunkina, mutta Liljan mukaan sielläkin voi elää Suomea edullisemmin, ainakin jos tietää, missä on mitäkin. Erityisesti lapseton pariskunta, joka on päässyt etenemään urallaan aloituspalkasta eteenpäin, pärjää kaupungissa hyvin.

"Vaikka Suomi onkin hyvinvointivaltioiden kärkeä, on hintataso palkkatasoon nähden aika korkea, erityisesti mitä tulee palveluihin, kulttuuriin, ruokaan ja ulkona käyntiin", Lilja muistuttaa.

Mies muistelee Suomi-visiittiä, jolloin "hampaat meinasivat tippua suusta" pelkästä järkytyksestä. Viinipullo, josta joutuisi maksamaan Lontoossa korkeintaan 25 euroa, kustansi helsinkiläiskuppilassa 70 euroa.

Viinipullo, josta joutuisi maksamaan Lontoossa korkeintaan 25 euroa, kustansi helsinkiläiskuppilassa 70 euroa.

"Kaiken kukkuraksi pullo piti hakea vielä tiskiltä itse, eikä jonoltakaan vältytty. Tämä ei ole mielestäni millään tasolla perusteltua."

Lontoossa on edullista, mikäli ymmärtää kaupungin aakkosia ja tietää mitä tekee. Kaupungissa voi käydä illallisella tai drinkillä useamman kerran viikossa, eikä kukkaro kärsi.

"Sen lisäksi voin käyttää vaatteeni pesulassa, palkata siivoojan, ajella takseilla ja matkustella aktiivisesti, puhumattakaan kulttuuririennoista", Lilja muistuttaa.

Asumisesta ja vaikkapa julkisesta liikenteestä joutuu Lontoossa toki maksamaan. Myös lasten kasvattaminen on saarivaltiossa kallista, mies huomauttaa.

Suomalainen asenneilmapiiri on mielestäni Britanniaan verrattuna paikoin hyvinkin tuomitseva ja ehdoton.

3. Britanniassa tuomitaan vähemmän, eikä elämään suhtauduta yhtä vakavasti

Kuvittele elämä, jossa ympäristö ei tuomitsisi sinua elämänvalintojesi takia. Lontoossa tämän kaltainen vapaus on mahdollista, Lilja kertoo.

"Suomalainen asenneilmapiiri on mielestäni Britanniaan verrattuna paikoin hyvinkin tuomitseva ja ehdoton, sekä vähän turhan vakava, erityisesti mitä tulee muiden tekemisiin, vieraisiin ihmisiin ja elämään oman kuplan ulkopuolella", Lilja kirjoittaa.

Briteissä ihmiset ovat avoimia kaikenlaisia ihmisiä kohtaan. Vaikka kyseessä olisikin paikallinen kohtelias tapa, tuntuu se silti hyvältä.

Suomi ei suikaan ole se helpoin alusta tehdä asioita eri tavalla.

Lilja vertaa tilannetta Suomeen, jossa "oikeastaan mikä tahansa" saattaa aiheuttaa paheksuntaa. Pelkkä toisen ihmisen ruokavalio, asumistyyli, pukeutuminen, matkustelu, uskonto, poliittinen suuntaus, harrastukset, urahaaveet, perhe, parisuhdestatus tai raha saattavat olla tuomitsemisen aiheita.

"Suomi ei suikaan ole se helpoin alusta tehdä asioita eri tavalla", Lilja muotoilee.

Lilja muistuttaa, että on jutellut asiasta muidenkin ulkosuomalaisten kanssa. Hän ei ole ajatuksineen yksin.

Briteissä sen sijan kaikki saavat olla sitä mitä haluavat, eikä kukaan välitä vähääkään. Mummoutuakaan ei tarvitse vielä 30-vuotissyntymäpäivillään, Lilja heittää.

"Vielä yhdeksänkymppisenä voit olla aivan täysillä elämässä mukana, käyttää napapaitaa tai kiskoja drinkkejä Ibizalla joku sähäkkä leopardikaftaani päällä, jos siltä tuntuu."

4. Inhimillisyyttä on enemmän

Lilja kertoo blogissaan, että Briteissä voi olla sääntöjen suhteen tarvittaessa luova. Virkamiehiltäkin voi saada osakseen tervettä inhimillisyyttä, myös vaikeissa tilanteissa.

Suomessa tilanne voi olla monesti toinen. Lilja muistelee, miten matkusti vastikään junalla Helsingistä Turkuun. Samasta vaunusta löytyi "joku onneton", joka oli päätynyt kyytiin ilman lippua. Konduktöörin tyyli ei tehnyt vaikutusta.

"Se tapa ja ilkeä tyyli millä hän nöyryytti liputonta matkustajaa kovaan ääneen, oli mielestäni paitsi törkeää, myös hämmentävää. Ymmärrän, että säännöt ovat sääntöjä, mutta mihin jäi inhimillisyys?"

Se tapa ja ilkeä tyyli millä hän nöyryytti liputonta matkustajaa kovaan ääneen, oli mielestäni paitsi törkeää, myös hämmentävää.

Lilja uskoo, että Suomen auktoriteettipelko pitää yhteiskunnan kyllä kasassa, mutta yhtään mukavampaa se ei elämästä tee.

5. Uramahdollisuudet ovat paremmat

Liljan mukaan Britanniaa voi verrata uramielessä Amerikkaan. Kaikki nimittäin on mahdollista, jos on valmis tekemään töitä. Yrittäjänä ja itsensä työllistäjänä mahdollisuudet ovat monipuoliset.

"Näin yrittäjänä verotus on myös hyvin selkeä ja mutkaton. Se mihin voit täällä päätyä tai kenen kanssa pääset tekemään töitä, on jotain mistä Suomessa voidaan vaan haaveilla.

# data[].attributes.attachment_link.title
Otto muutti pois Suomesta 18-vuotiaana ja listaa asiat, jotka ovat Britanniassa paremmin - Suomessa käydessä eteen tuli hämmentäviä asioita

# data[].attributes.attachment_link.description
Onko ruoho vihreämpää aidan toisella puolella? Kyllä on, ainakin jos kysytään Lontooseen asettuneelta Otto Liljalta. Oma maa mansikka, muu maa mustikka. Vai sittenkin toisin päin? Tilastokeskuksen mukaan suomalaiset ovat ahkeria maastamuuttajia. Kansalaistemme nettomaahanmuutto on ollut koko 2010-luvun miinuksella, eli maasta on muuttanut pois enemmän Suomen kansalaisia kuin maahan on tullut.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ingrid Krogius har röstat i finländska presidentval på 90-talet och senare. Hon betalar skatt för aktier som hon äger i Finland och hon finns i Kanta-databasen som finsk medborgare. Men när hon skulle förnya sitt pass fick hon nej. - Det var som en käftsmäll, säger juristen Krogius.

Hon skrattar lite ironiskt åt sin situation. I alla år har hon trott att hon är en god finsk medborgare - i och för sig bosatt i Sverige - men när hon ville ha nytt pass blev det kalla handen.

Ambassaden ifrågasatte också hennes personbevis från en annan finsk myndighet, Myndigheten för digitalisering och befolkningsdata, enligt vilken hon står antecknad som medborgare i Finland.

Av paragraf tre i passlagen framgår att en finsk medborgare ska beviljas pass. Ingrid Krogius är utbildad jurist från Helsingfors universitet och klagade hos justitiekanslern.

Bakgrunden är att närKrogius var 17-åring sökte hennes mor om svenskt medborgarskap åt henne. Hon var minderårig och bodde fortfarande i Finland. Mamman var svensk och finsk medborgare.

- Min mamma fick reda på att man i Sverige 1979 hade bestämt att det går att få dubbelt medborgarskap i jämställdhetssyfte, ett barn skulle kunna få både sin mors och sin fars medborgarskap, också om de är gifta. Förut fick man enbart faderns medborgarskap när föräldrarna var gifta, berättar Krogius.

Hennes far arbetade på Utrikesministeriet och hade jobbat vid flera finska ambassader och konsulat i olika länder, och familjen hade flyttat ett flertal gånger.

- Jag var inte speciellt förtjust i att bli svensk. Jag hade börjat skolan i Schweiz, gått i skola i Holland och hade ett behov att känna mig finsk och slå rot i Finland.

Efter studenten från Brändö gymnasium 1980 inledde hon sina juridikstudier vid Helsingfors universitet ett år senare. Samma år utnämndes fadern till ambassadör i Irak och Ingrid Krogius fick ett finskt diplomatpass som var i kraft från 1981 till 1986.

Nekades att lämna in passansökan

När hon lämnade in passansökan för att få ett finskt pass på ambassaden i Stockholm i augusti i fjol blev det tvärstopp. Orsaken var att hon också har svenskt medborgarskap och hon fick veta att det måste göras en medborgarskapsutredning innan hon kunde beviljas ett finskt pass. "Det kan hända att ni borde ha blivit av med ert medborgarskap tidigare", var svaret hon fick, enligt Krogius.

- Det var som en käftsmäll. Jag förstod ingenting, säger hon lite uppgivet. Det var liksom att jag gick till min pappas gamla jobb och fick beskedet att här har jag inget att hämta, säger hon.

Hennes ärende skickades sedan vidare till Migri, Migrationsverket, där man meddelade att handläggningen tar minst 9 till 12 månader.

- Jag påpekade då att jag väl knappast utan min egen vetskap kan ha förlorat mitt medborgarskap.

Röstade i presidentval 1994

Till saken hör att hon år 1994 på finska ambassaden i Stockholm röstade i båda omgångarna av presidentvalet, som stod mellan Martti Ahtisaari och Elisabeth Reh n. År 2012 röstade hon i presidentvalet på finska ambassaden i Stockholm igen och bestyrkte sin identitet med sitt gamla finska körkort.

Utöver att hon finns i Kanta-databasen som finsk medborgare har hon ända sedan fadern dog betalat skatt på aktier som hon ärvde. Något finskt pass har hon inte haft sedan diplomatpasset löpte ut eftersom hon också hade ett svenskt. När hon i fjol reste till Finland var det inga problem att komma in i landet eftersom hon har ett finskt personnummer. Inga röda flaggor när hon gick igenom gränsbevakningens kontroller trots coronarestriktioner.

Retroaktiv förlust

I maj 2021 fick hon beslutet från Migrationsverket: Hon hade förlorat sitt finländska medborgarskap i januari 1980. Motiveringen var att hon då hade blivit beviljad svenskt medborgarskap på moderns ansökan.

- I 41 år har jag felaktigt varit antecknad som finsk medborgare. Jag kände mig som Kafka i korridorerna, säger hon.

"Förvärv av medborgarskap i främmande stat på ansökan eller därmed jämförbart sätt medförde förlust av finskt medborgarskap enligt då gällande medborgarskapslag", står det i beslutet.

- Migri har alltså fattat ett negativt förvaltningsbeslut med retroaktiv verkan med stöd av föråldrad lagstiftning, slår Krogius fast.

- Det går emot ett antal rättsprinciper. Legalitetsprincipen bygger på att man ska tillämpa lag och de har ju tillämpat upphävd lagstiftning. Att retroaktivt återkalla beslut om beviljade förmåner eller beslut som innebär försämringar för enskilda är tveksamt inom förvaltningsrätten, fortsätter Krogius.

- Jag förlorade mitt finska medborgarskap baserat på lagen om förvärvande och förlust av finskt medborgarskap från 1941. Den är upphävd sedan urminnes tider. Beslutet baserades också på medborgarskapslagen från 1968 som också är upphävd sedan ganska många år tillbaka, säger hon.

- Man har tillämpat upphävd lagstiftning för att retroaktivt fastställa att jag inte är finsk medborgare. Det känns bara jättekonstigt.

Hon skickade in besvär till justitiekanslern som inte såg något olagligt i förfarandet.

- Nu blir jag nog rättshaverist, för jag kommer att överklaga det här beslutet till förvaltningsdomstolen trots att jag tror att jag kommer att förlora det. Det här är bara så absurt, säger Krogius.

Hon säger att det finns en hel del känslomässiga kopplingar. Hon föddes som finsk medborgare och har hela livet ansett sig vara finsk.

- Dessutom känns det som om det här beslutet inte är i samklang med det allmänna rättsmedvetandet och det känns lite konstigt att plötsligt inte vara finsk längre.

Hon pekar på andra märkliga konsekvensen av beslutet. Hennes två yngre bröder omfattades också av moderns ansökan och fick svenskt medborgarskap samma dag, men de har gjort militärtjänst i Finland och har dubbelt medborgarskap båda två.

- I så fall gjorde de militärtjänst fast de egentligen inte var finska medborgare.

Anmälan om medborgarskap

Ingrid Krogius konstaterar att hon enligt nuvarande lagstiftning genom en anmälan skulle få tillbaka sitt medborgarskap, men hela ärendet har blivit en principiell fråga för henne.

HBL tar upp Krogius fall med ambassadör Liisa Talonpoika. Talonpoika skakar på huvudet och säger att hon tycker att det verkar konstigt. Ändå säger hon att det enklaste för Ingrid Krogius skulle vara att bara göra en ny anmälan.

- Det kostar lite men sedan är det bara att komma till ambassaden så att vi kan verifiera att det är rätt person.

Men när hon får reda på att Ingrid Krogius finns folkbokförd som finsk medborgare, säger hon att det här är intressant och rekommenderar Krogius att ta kontakt med de finländska myndigheterna.

Migrationsverkets beslut kan Talonpoika inte kommentera.

Ingrid Krogius kommer ändå inte att lämna saken och har överklagat Migrationsverkets beslut till förvaltningsdomstolen.

- Det här är sånt som triggar en rättshaverist, skämtar hon och skrattar högt, men påpekar sedan med mera allvar att principen är viktig och därför vill hon gå vidare med ärendet.

Prenumerera på Norden här "

# data[].attributes.attachment_link.title
Ingrid Krogius trodde att hon var finsk medborgare i 41 år

# data[].attributes.attachment_link.description
Ingrid Krogius har röstat i finländska presidentval på 90-talet och senare. Hon betalar skatt för aktier som hon äger i Finland och hon finns i Kanta-databasen som finsk medborgare. Men när hon skulle förnya sitt pass fick hon nej. - Det var som en käftsmäll, säger juristen Krogius.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Cancerforskaren Joy Wolfram har utsetts till årets utlandsfinländare. Hon har gått hela vägen från Brändö gymnasium till meriterad toppforskare i USA.

Finland-Samfundet har utsett den framstående cancerforskaren Joy Wolfram, 32 år, till årets utlandsfinländare. Wolfram jobbar med nanovetenskaper i USA där hon utvecklar nya vårdmetoder för cancer och andra allvarliga sjukdomar.

Joy Wolfram är uppvuxen i Helsingfors. Hon har gått i Brändö gymnasium och är numera biträdande professor på den ansedda Mayokliniken i Florida. Hon har gett ut omkring 60 vetenskapliga publikationer och fått över 30 akademiska hedersomnämnanden. Joy Wolfram fanns också med på HBL:s lista över framtidshopp 2018.

År 2019 inkluderade amerikanska ekonomitidskriften Forbes henne i en förteckning över världens mest lovande personer under 30 år inom hälsovårdsområdet. Amgen Foundation har listat henne bland de tio mest framstående unga forskarna i världen.

Genom att rikta hederstiteln till Joy Wolfram vill Finland-Samfundet lyfta fram temaåret för forskningsbaserad kunskap 2021. Årets utlandsfinländare beskrivs som ett ypperligt exempel på finländsk expertis utomlands.

"Det är en ära att få vara med i en så prestigefull grupp och också fint att Finland-Samfundet beaktar vetenskap. Vetenskap behöver alltid föregångare och efterträdare. Enligt mig är ledarnas viktigaste roll att inspirera nästa generation att tänka på ett nytt sätt och ta fram rentav okonventionella lösningar för att förbättra världen", säger Joy Wolfram i ett uttalande.

Till årets utlandsfinländare utnämns en utomlands bosatt finländare eller avkomling till en finländsk emigrant.

Läs också HBL:s intervju med Joy Wolfram 2018.

# data[].attributes.attachment_link.title
Joy Wolfram är årets utlandsfinländare - premieras för medicinsk expertis

# data[].attributes.attachment_link.description
Cancerforskaren Joy Wolfram har utsetts till årets utlandsfinländare. Hon har gått hela vägen från Brändö gymnasium till meriterad toppforskare i USA. Finland-Samfundet har utsett den framstående cancerforskaren Joy Wolfram, 32 år, till årets utlandsfinländare. Wolfram jobbar med nanovetenskaper i USA där hon utvecklar nya vårdmetoder för cancer och andra allvarliga sjukdomar.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Castrenin perheen vanhemmat aloittivat golfharrastuksen aikuisiällä. Kummallekaan ei varmasti tullut mieleen, että yhteisestä ajanvietteestä tulisi intohimo ja yhdelle lapsista ammatti.

Matilda Castrenin tie golfin huipulle ei ole ollut helppo. Vuosien määrätietoinen uurastus on alkanut tuottaa hedelmää vauhdilla, jota monen on vaikea käsittää.

Ammatikseen kovatasoista LPGA-kiertuetta Yhdysvalloissa pelaavalla Castrenilla, 26, on aina ollut kova kilpailuvietti.

- Voitin nuorena Suomessa monia kilpailuja ja jäin koukkuun menestyksen tuomaan hyvään fiilikseen. Haluan voittaa ja se tavoite on vienyt minua aina eteenpäin, Castren kiteytti Yle Urheilun haastattelussa heinäkuussa.

- Vaikeina hetkinä olen nähnyt itseni nostamassa pokaaleita ja se on motivoinut jatkamaan. Aivan kaikki eivät kykyihini ole aina yhtä vankasti uskoneet. Toisaalta se on saanut minut vain sisuuntumaan entisestään.

Sporttiperheen kasvatti

Castrenin urheilullisuus periytyy kotoa. Nuorena kilparatsastusta harrastanut äiti ja koripalloa määrätietoisesti pelannut isä ovat aina tukeneet tytärtään. Koulutustakin on arvostettu.

- En ole ollut itse aina kovinkaan kiinnostunut opiskelusta, joten vanhempani olivat varmasti todella tyytyväisiä, kun lähdin ylioppilaskirjoitusten jälkeen yliopistoon. On sitten ainakin joku tutkinto, jos ovet golfammattilaisuuteen eivät olisikaan auenneet, Castren sanoo.

Florida State -yliopistossa vuosina 2013-2017 kansainvälisiä suhteita opiskellut Castren kehuukin opinahjoaan vuolaasti. Hän opiskeli stipendin turvin ja sai pelata samalla golfia.

- Vaikka ura on mennyt vasta nyt harppauksia eteenpäin, ovat nuo vuodet luoneet junioriaikojen lisäksi pohjan tälle kaikelle.

Castreneilla on tehty aiemminkin isoja siirtoja ja hyppyjä tuntemattomaan. Perhe asui isän työn vuoksi 1990-luvulla Yhdysvalloissa, missä Matilda syntyi. New Yorkissa tammikuussa 1995 syntynyt Castren muutti perheensä kanssa nelivuotiaana Suomeen.

Elämän alkutaival Yhdysvalloissa toi hänelle valttikortin, josta moni voi vain haaveilla. Suomen ja Yhdysvaltain kaksoiskansalaisuus takaa sen, ettei nuoren golffarin tarvitse miettiä viisumeita eikä työlupia. Hän voi keskittyä olennaiseen ilman erillisiä anomuksia ja selvityksiä.

- Tunnen olevani ehdottomasti täysin suomalainen, mutta totta kai jenkkipassista on minulle todella paljon hyötyä. Nytkin korona-aikana olen voinut matkustaa Suomen ja USA:n väliä omien tarpeideni mukaan, Castren kertoo.

Tosiasiassa Castren kuitenkaan ei ehdi Suomeen kovin usein. Silti perhe on hänelle kaikki kaikessa.

- Varsinkin äiti on tosi rakas ja varmasti myös suurin tukeni. Perheen kanssa jaetaan ilot sekä surut. On hienoa tietää, että he ovat aina hengessä mukana, vaikka näemmekin nykyään valitettavan harvoin.

Vaikeat välivuodet

Castrenin ura on tällä hetkellä huimassa nousukiidossa. Tänä vuonna saavutetut himoitut osakilpailuvoitot sekä Yhdysvaltain LPGA-kiertueella että Euroopan LET-kiertueella nostivat hänet eittämättä lajin huippujen joukkoon. LET-kiertueen osakilpailuvoitto Turussa toi vielä mahdollisuuden viimeisimpään urotekoon. Voitto avasi ensiksi hänelle portin Euroopan Solheim Cup -joukkueeseen.

Sitten tulokkaana Solheim Cupissa Castren vieläpä ratkaisi voiton Euroopalle vieraskentällä Yhdysvaltoja vastaan Ohiossa. Eurooppa oli juhlinut Solheim Cupin voittoa amerikkalaisten vieraana vain kerran, kahdeksan vuotta sitten. Castren elää parhaillaan menestystarinaa, jota on vaikeaa käsittää.

- Nyt on helppo hymyillä, mutta pakko myöntää että usko on ollut koetuksella. Monet itkut on äitikin saanut tässä uran aikana kuulla, Castren kuvaili heinäkuussa.

Ennen kuin Castren läpäisi maailman kovimpana sarjana pidetyn LPGA:n karsinnat marraskuussa 2019, Castren pelasi kaksi kautta ammattilaisena Yhdysvaltain kakkostasolla. Se oli aikaa, joka kulutti sekä voimia että kukkaroa.

- Pelkät kilpailuiden osallistumismaksut olivat aina noin 500 dollaria kerralta eikä sponsoreita juuri ollut. Yhden kauden hintalapuksi tuli helposti noin 20 000 dollaria, Castren laskeskelee.

"Nyt on helppo hymyillä, mutta pakko myöntää että usko on ollut koetuksella. Monet itkut on äitikin saanut tässä uran aikana kuulla."

Säästääkseen kustannuksissa Castren ei lentänyt edes pitkiä välimatkoja ja majoittui hotellien sijaan paikallisten golffareiden kodeissa.

- Pisin matka jonka ajoin autolla taisi olla 17 tuntia. Kyllä sellaisella matkalla ehtii jo miettiä moneen kertaan homman järkevyyttä.

Meno oli kuluttavaa ja Castren piti loppuvuonna 2018 muutaman kuukauden mittaisen tuumaustauon. Hän palasi Yhdysvalloista Suomeen, laittoi harjoittelun jäihin ja aloitti työn Alkon myyjänä.

- Kyllä siinä hommassa puolensa oli. Toisin kuin vaatimattomasti sujuneista kilpailuista, alkoi tilille yhtäkkiä tulla rahaa. Myös työkaverit ja asiakkaat olivat mukavia, muistelee Castren muutaman kuukauden mittaista uraansa Tapiolan Alkon kassalla.

500 000 dollarin palkintopotti

Aika Suomessa teki hyvää. Perheen ja ystävien lisäksi valmentaja Petteri Nykyn sekä Castrenin psyykkisestä hyvinvoinnista huolehtivan Katja Pasanen läsnäolo auttoivat selventämään ajatuksia.

Castren poti "golfahdistusta". Sen selättämiseen meni neljä kuukautta.

- Vaikka tuon jälkeenkin on ollut välillä vaikeaa, niin tiedän koko ajan mitä teen ja mitä varten, Castren kiteyttää itsevarmasti.

Siinä missä vielä pari vuotta sitten Castren koitti venyttää penniä ja iloitsi pienistäkin tuloista, on uran nousukiidon myötä tilille napsahtut mukavasti ansioita. Noin puolen miljoonan dollarin palkintopotin hoitoon on pyydetty apuun jo varainhoidon ammattilainen.

- Vaurastuminen ei ole lopulta kuitenkaan vaikuttanut minuun juurikaan ihmisenä. Katson esimerkiksi kaupassa hintoja ihan samalla tavalla, mutta ehkä nyt valitsen puolentoista euron sijaan jonkun kolmen euron tuotteen jos mieli tekee, hän naurahtaa.

Koti Kaliforniassa

Suomessa asuvan perheen ohella Castrenille rakas ja tärkeä on myös hänen poikaystävänsä, Yhdysvaltain merijalkaväen sotilaana työskentelevä Daniel Moreno. Nykyään Kalifornian San Diegossa asuva pari tapasi Helsingissä heinäkuussa 2018, kun Moreno oli työmatkalla Suomessa presidentti Donald Trumpin vierailun vuoksi.

Castren kertoo pariskunnan olevan suhteessaan vakavissaan ja Morenon vierailleen Suomessa useamman kerran ensikäynnin jälkeenkin. Daniel on hänelle suuri tuki.

- On hyvä, kun voi jakaa arkea jonkun kanssa ja suunnitella tulevaisuutta myös golfelämän ulkopuolella. Hänellä itselläänkin on paljon työmatkoja, mutta kyllä Daniel on minuakin kannustamaan ehtinyt. Varsinkin sellaisiin kivoihin paikkoihin kuten Havaijille, Castren vitsailee.

Vaikka nyt 26-vuotias Castren näkee ammattilaisuransa olevan vasta alussa, on pariskunta ehtinyt miettiä myös perheasioita. Turnausvoittojen lisäksi haaveissa siintää äitiys.

- Ikinä ei tietenkään tiedä, miten elämä etenee, mutta itse en näkisi äitiyden ja golfammattilaisuuden yhdistämistä ainakaan lähtökohtaisesti mahdottomana. Kyllä sen onnistumisesta on monta hyvää esimerkkiä ja nytkin tourilla kiertää pelaajien lapsia mukana.

Tällä hetkellä katse on kuitenkin tiukasti pelissä. Vuosien unelma ja tavoite paikasta olympialaisissa on totta.

- Pakko myöntää, että Tokion olympialaisten siirtyminen vuodella eteenpäin oli minulle kuin lottovoitto, Castren sanoo.

Ja kuten aina, lähtee Castren myös olympianurmelle voitto silmissä.

- En seuraa sijoituksia kilpailun aikana, mutta totta kai tahdon aina pärjätä. Mitali olisi kiva, mutta kirkkain tietysti mieluisin, summaa golftähti ja lähtee valmistautumaan illalliselle Tokion olympiakylässä.

Golfin naisten olympiaturnaus alkaa keskiviikkona. Castrenin lisäksi Suomea Tokiossa edustaa Sanna Nuutinen. Golfin kaikki neljä pelipäivää näytetään suorina lähetyksinä Yle Areenassa klo 01.30 alkaen.
Lue myös: Matilda Castrenille uran paras sijoitus major-turnauksessa - seuraavaksi matka jatkuu kohti olympialaisia Kovasta kilpailujännityksestä kärsinyt Matilda Castren pystyi temppuun, joka vaatii rautaisia hermoja - näin hän pääsi jännityksestä eroon Matilda Castren voitti näytöstyyliin Turussa - voitto sinetöi suomalaistähdelle historiallisen mahdollisuuden päästä Solheim Cupiin Golfsensaatio Matilda Castren pelaa tasolla, joka mahdollistaa olympiamitalin Tokiossa - silti hän voi saavuttaa tänä vuonna vielä jotain suurempaa

# data[].attributes.attachment_link.title
Kuka oikein on Suomen golftähti Matilda Castren? Ajasta Alkon kassalla ja perheen parissa alkoi menestystarina, jota on vaikea käsittää

# data[].attributes.attachment_link.description
Castrenin perheen vanhemmat aloittivat golfharrastuksen aikuisiällä. Kummallekaan ei varmasti tullut mieleen, että yhteisestä ajanvietteestä tulisi intohimo ja yhdelle lapsista ammatti. Matilda Castrenin tie golfin huipulle ei ole ollut helppo. Vuosien määrätietoinen uurastus on alkanut tuottaa hedelmää vauhdilla, jota monen on vaikea käsittää. Ammatikseen kovatasoista LPGA-kiertuetta Yhdysvalloissa pelaavalla Castrenilla, 26, on aina ollut kova kilpailuvietti.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Euroopan jäsenmaat alkoivat rajoittaa EU-kansalaisten vapaata liikkumista jo ennen koronapandemiaa. Anna Simolan väitöskirja paljastaa, ettei maahanmuutto ole Euroopassa helppoa edes EU-kansalaisille.

Se oli elämän ja kuoleman kysymys. Niin espanjalainen Carlos kuvaili päätöstään ottaa vastaan kouluavustajan työ Brysselissä.

Carlos oli alun perin muuttanut Euroopan sydämeen opiskellakseen kansainvälisen journalismin maisteriksi. Valmistuttuaan hän ei kuitenkaan löytänyt määräajassa töitä unelma-alaltaan.

Siksi Carlos otti vastaan työn, joka ei hänen mukaansa tarjonnut mitään ammatillisesti, mutta antoi "kansalaisena" sen, mitä hän tarvitsi eniten. Se oli sosiaaliturvatunnus, jota ilman espanjalainen olisi jäänyt Belgiassa vaille pitkäaikaissairautensa hoitoa.

"Olin luullut, että täällä olisi vapaa liikkuvuus. Niin kaikki kuvittelevat. Että voit etsiä töitä niin pitkään kuin haluat," Carlos kertoo.

"Mutta ei. Käytännössä niin ei ole. Koska sinulla on vain nämä kuuluisat kolme kuukautta. 90 päivää tai sinun on lähdettävä."

Pettymyksen jakaa moni nuori EU-kansalainen. Suomalainen, Brysselissä asuva sosiologian tohtori Anna Simola haastatteli heitä kesäkuussa julkaistuun väitöskirjaansa, joka käsittelee nuorten liikkuvuutta Euroopan unionin sisällä. Carlos oli yksi Simolan haastattelemista 27 nuoresta aikuisesta.

Haastatellut olivat pohjoismaalaisia ja eteläeurooppalaisia korkeasti koulutettuja noin 30-vuotiaita ihmisiä, jotka haaveilivat kansainvälisestä urasta.

"Nuoret olettivat, että heitä odottaisi EU-maassa yhdenvertainen kohtelu paikallisten kanssa. Paikan päällä moni yllättyi, kun lupaus vapaasta liikkuvuudesta ei toteutunut", Simola sanoo.

"Moni koki, että järjestelmä on pettänyt heidät."

Korkeasti koulutetun ja erittäin ammattitaitoisen väestön muuttoliike Euroopan unionin sisällä on kasvussa. Vuonna 2019 reilu kolmannes eli 34 prosenttia unionin sisällä muuttaneista oli korkeasti koulutettuja. Useimmin he muuttivat Saksaan, Espanjaan, Ranskaan, Belgiaan ja Itävaltaan.

Anna Simola muutti itse Brysseliin poikaystävän perässä vuonna 2010. Ensimmäinen työpaikka uudessa maassa avautui assistenttina jatko-opintokurssilla. Kurssi oli suunnattu nuorille, jotka tähtäsivät uraan Eurooppa-asioiden parissa.

Opiskelijat olivat kunnianhimoisia, kurssi kallis ja vaativa. Unelmatöitä oli tarjolla vain pienelle osalle osallistujista.

"Moni koki, että järjestelmä on pettänyt heidät."

Seuraavina vuosina Simola seurasi läheltä, kuinka kaupunkiin virtasi koulutettuja, kielitaitoisia ja eteenpäin pyrkiviä nuoria. Huomio kiinnittyi siihen, millaisen kamppailun nämä joutuivat käymään edetäkseen urallaan.

Monet työskentelivät huonoilla työsopimuksilla ja työehdoilla, joissa joustavuus tarkoitti aina sitä, että työntekijä joustaa. Työpäivät venyivät 12-14 tunnin mittaisiksi, eivätkä useat saaneet palkkaa.

"Ihmettelin, mikä saa verrattain etuoikeutetut, osaavat nuoret sietämään niin huonoja työoloja."

Syntyi väitöskirja.

Siinä Simolalle paljastui, että nuoret aikuiset näkevät unelmatyön usein niin isoksi osaksi identiteettiään, että uralla etenemisen eteen ollaan valmiita venymään jopa terveyden uhalla.

"Se, että pääsee tekemään omaa kutsumusta vastaavaa työtä, koetaan koko elämän projektin kannalta erittäin tärkeäksi. Siitä ei päästetä irti, ennen kuin on aivan pakko."

Työnantajat hyväksikäyttivät tätä intohimoa. Samalla kansainväliset työntekijät olivat riippuvaisia työnantajistaan myös toisesta syystä. Se oli raadollisempi: moni nuori oli kansainvälisillä markkinoilla jäänyt täysin ilman sosiaaliturvaa tai virallista oikeudellista asemaa uudessa kotimaassaan.

Euroopan unionin lakien nojalla EU-kansalaisilla tulee olla oikeus vapaaseen liikkuvuuteen ja mahdollisuus kilpailla eurooppalaisilla työmarkkinoilla tasavertaisista lähtökohdista.

Eurooppalaiset arvostavat vapaata liikkuvuutta korkealle. Siinä missä monet unionin aikaansaannokset jakavat kansaa, vapaa liikkuvuus on mittauksessa kahden arvostetuimman saavutuksen joukossa.

Ainoa yhtä suosittu on rauha Euroopan maiden välillä.

Erityisen paljon vapaata liikkuvuutta arvostavat nuoret, jotka myös hyödyntävät sitä eniten. Mutta liikkuvuus ei ole kuten ennen.

Euroopan unioni ei ole missään vaiheessa tehnyt avointa poliittista päätöstä vapaan liikkuvuuden rajoittamisesta, Simola muistuttaa. Silti käytännössä ulkomaalaisten EU-kansalaisten kohtelu on monissa jäsenmaissa kiristynyt.

Pidempiaikaiseen oleskeluun vaaditaan yhä useammin vakaa työpaikka ja toimeentulo. Esimerkiksi harjoittelu tai määräaikainen työsuhde eivät välttämättä riitä. Ja muuta nuorille on harvoin tarjolla.

Myös EU-tuomioistuimen linja on muuttunut kuin varkain.

"Ennen tuomioistuin oli yleensä liikkuvan kansalaisen vapauksien puolella. Viime vuosina se on ollut yhä useammin jäsenmaiden puolella", Simola sanoo.

"Tiedepiireissä on jonkin verran keskusteltu, onko muutoksessa kyse EU-vastaisuuden noususta jäsenmaissa. Annetaanko sen pelossa hieman periksi?"

EU-kansalaiset tuntevat yleensä oikeutensa vapaaseen liikkuvuuteen, mutta käytännön yksityiskohdat ovat monelle hämärän peitossa. Eurobarometrit lisäksi osoittavat, ettei enemmistö EU-kansalaisista tiedä, kuinka toimia, jos omat oikeudet eivät toteudu.

EU-kansalaisia ei karkoteta fyysisesti turvapaikanhakijoiden tapaan. Brysselistä ei lähde palautuslentoja Etelä- ja Itä-Eurooppaan.

Kehotuksia poistua kuitenkin tulee. Esimerkiksi Belgia on lähettänyt käännytyskirjeen yli 16 000 EU-kansalaiselle.

"Se on eräänlainen hallinnollinen kuolema. Ihminen poistetaan järjestelmistä, eikä häntä ole enää virallisesti olemassa."

Järjestelmästä poistetut ihmiset eivät saa henkilökorttia tai sosiaaliturvatunnusta. Tämä jättää heidät kaiken sosiaaliturvan ulkopuolelle.

Eikä kyse ole pelkästään hyvinvointivaltion tuesta. Ilman henkilökorttia voi olla myös vaikeaa tai mahdotonta avata esimerkiksi paikallinen pankkitili tai vuokrata asunto.

Koska byrokratia on raskasta ja käännytyksen pelko läsnä, osa maahan saapuvista ei alun alkaenkaan käy virallistamassa asemaansa. Lopputulos on sama. Ihminen ei oikeudellisesti ole olemassa.

"Se on eräänlainen hallinnollinen kuolema. Ihminen poistetaan järjestelmistä, eikä häntä ole enää virallisesti olemassa."

Aiemmissa tutkimuksissa hyvinvointivaltion rooli nuorten liikkuvuudelle on jäänyt vähälle huomiolle. Se yllätti Simolan.

"Lähtöajatus on, että hyvinvointivaltio olisi nuorille sivuseikka. Ja että nuoret eivät olisi riippuvaisia siitä."

Simolan tutkimuksen perusteella sosiaaliturvan takaama toimeentulon turva on kuitenkin ratkaiseva. Epävarmuus vaikuttaa nuorten aikuisten elämään lähes kaikilla elämänalueilla.

"Se venyttää siirtymistä aikuisuuteen ja määrittää, onko ihmisellä mahdollisuuksia rakentaa elämäänsä ja edes harkita sellaisia asioita kuin perheen perustaminen tai asunnon ostaminen."

Huonot työolot yllättävät usein etenkin pohjoismaalaiset, kuten suomalaiset. Tällöin korostuvat erot EU-kansalaisten lähtömaissa.

Osalla paluumuuttajista odottaa kotimaissaan laaja sosiaaliturva, mutta toiset ovat haavoittuvammassa asemassa.

Pohjoismaalaiset sietivätkin huonoja työoloja vain, jos se edisti heidän uratavoitteitaan. Kun oman alan työt loppuivat, he palasivat työttömyysjaksojen ajaksi kotimaihinsa.

Esimerkiksi eteläeurooppalaisilla tätä mahdollisuutta ei ollut. Heistä monille paluu olisi merkinnyt myös paluuta lapsuuden kotiin.

"Eteläeurooppalaiset kokivat, että paluu merkitsee lopullista luopumista tavoitteesta saada koskaan mielekästä oman alan työtä. Siksi moni jäi Brysseliin, vaikka se saattoi merkitä vuosien välitilaa erilaisissa töissä lastenhoidosta palvelualalle", Simola sanoo.

Samalla kun etelä- ja itäeurooppalaiset tekivät henkensä pitimiksi väärän alan töitä, he edistivät usein oman alansa töitä vapaaehtoisissa työprojekteissa.

Simola näkee Euroopan unionin käytännön ja lupausten välillä selvän ristiriidan. Eurooppalaisnuoria kannustetaan kansainvälisyyteen sekä mahtipontisilla puheilla että rahoittamalla vaihtoja ja harjoitteluja.

Esimerkiksi korkeakouluvaihtojen Erasmus-ohjelma sai yli 26 miljardin euron rahoituksen vuosille 2021-2027. Summa on selvästi suurempi kuin edellisten seitsemän vuoden rahoitus, joka oli vajaa 15 miljardia euroa.

Ei siis ole ihme, että nuoret olettavat kansainvälisyyden avaavan ovia. Käytännössä monet kohtaavat kansainvälisillä markkinoilla syrjintää ja samalla kärsivät markkinat, kun niillä kilpaillaan eri oikeuksin.

"Tämä ei tarkoita, etteikö vapaa liikkuvuus voisi onnistua. Mutta siihen liittyy riskejä, joista nuorille pitäisi kertoa, kun heitä kannustetaan liikkuvuuteen."

# data[].attributes.attachment_link.title
Eurooppa | "Olin luullut, että täällä olisi vapaa liikkuvuus" - Suomalaistutkija haastatteli korkeakoulutettuja nuoria, jotka olivat pettyneet EU:n tärkeimpään lupaukseen

# data[].attributes.attachment_link.description
Euroopan jäsen­maat alkoivat rajoittaa EU-kansalaisten vapaata liikkumista jo ennen korona­pandemiaa. Anna Simolan väitöskirja paljastaa, ettei maahan­muutto ole Euroopassa helppoa edes EU-kansalaisille. Se oli elämän ja kuoleman kysymys. Niin espanjalainen Carlos kuvaili päätöstään ottaa vastaan koulu­avustajan työ Brysselissä. Carlos oli alun perin muuttanut Euroopan sydämeen opiskellakseen kansainvälisen journalismin maisteriksi.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hirsikoulussa Espanjan Fuengirolassa tuoksuu kuin suomalaiselta kesämökiltä. Normaalisti täällä kuulemma näyttäisikin siltä: keinutuoli nurkassa, mattoja ja istuintyynyjä lattioilla.

Nyt luokkaa koristaa opettajan ja oppilaiden väliin viritetty pleksilasi. Opettajan pöydällä on kori siivousvälineitä.

Aurinkorannikon suomalaisen koulun on toteltava Suomen opetussuunnitelmaa mutta paikallisia koronavirussääntöjä. Riveissä seisovien pulpettien etäisyydet on varmistettu mittanauhalla.

"Olemme menneet kahdesta metristä puoleentoista metriin, ja nyt sitä pienennettiin 1,2 metriin", kertoo rehtori Saara Ikonen.

Säännöt on hänen mukaansa tehty espanjalaista koulua varten. Ikosen mielestä koulujen rajoitukset ovat olleet kuin paluu 1800-luvulle.

Suomalaisessa koulussa ei ole enää vuosiin ollut kyse ainoastaan pulpettiriveistä ja opettajan luennoinnista. Niin sanotusta frontaaliopetuksesta on siirrytty oppilaslähtöisempään opetustapaan.

"Ne säännöt tulevat ylhäältä aivan toisenlaiseen koulumaailmaan", Ikonen sanoo.

Kummallisia tilanteita ovat aiheuttaneet myös taito- ja taideaineet, kuten käsityöt ja kotitalous. Niitä ei espanjalaisessa peruskoulussa opeteta.

"Me joudumme hakemaan ravintolapuolelta koronasääntöjä köksäntunnille. Se on edelleenkin selvityksen alaisena."

Säännöistä päättävät Andalusian itsehallintoalue ja paikallinen koulutarkastaja. Yhteistyötä niiden tulkitsemisessa on tehty viereisen ruotsalaisen koulun kanssa.

Pleksilasin takana töitään tekee koulupäivän jälkeen luokanopettaja Annaleea Rantanen. Hänen luokkansa on jaettu koronatoimena kahtia väliseinällä, ja Rantanen opettaa molempia puolia. Yhdessä huoneessa ei saa olla liikaa oppilaita.

Suomalaisen pedagogiikan toteuttaminen rajoitusten keskellä vaatii luovuutta, mutta pandemia on lisännyt töitä muutoinkin.

"Kun käytetään tietokoneita melkein päivittäin, ne pitää aina desinfioida. Ja mikään tavara ei saa liikkua oppilaalta toiselle ilman että aikuinen desinfioi sen siinä välissä", Rantanen kertoo.

Suomessakin koulujen koronatoimet ovat vaihdelleet alueittain. Erityisesti on haluttu estää ryhmien sekoittumista toisiinsa, ja nähtiinpä Helsingissä niin sanottu laulukieltokin.

Julkista keskustelua on kuitenkin hallinnut puhe oppimisvajeesta ja lasten jaksamisesta. Etäkoulua ei enää tälle vuodelle kannattanut juuri kukaan. Espanjassakin lapset on haluttu asettaa etusijalle, Ikonen sanoo.

"Lapset ensin -ajattelu on täällä myös, mutta se on enemmän taudilta suojelua ja lasten perheiden suojelua."

Osa kaipaisi tätä enemmän Suomeenkin. Esimerkiksi lapsiasiavaltuutettu Elina Pekkarinen kirjoitti Twitterissä, että hän olisi toivonut malttia rajoitusten purkamiseen.

Lue lisää: OKM ja THL suosittelevat koulujen avaamista lähiopetuksessa, ministeriö tukee myös korkeakoulujen pyrkimyksiä lisätä lähiopetusta

Oppilaat kaipaavat eniten Aurinkorannikon koulussa ollutta yhteisöllisyyttä ja muihin oppilaisiin tutustumista.

"Melkein kaikki on muuttunut", sanoo viidesluokkalainen Okko Merikanto, joka on asunut Fuengirolassa päiväkoti-ikäisestä saakka.

"On tottunut siihen, että tehdään kaikkea erilaista, mitä ei välttämättä Suomen isoissa kouluissa tehdä", jatkaa kahdeksasluokkalainen Rosanna Rantanen.

Esimerkkeinä oppilaat mainitsevat vuosittaiset Espanja-päivät, aamunavaukset, erilaiset juhlat ja oppilaiden oman kioskin, joka on nyt ollut kiinni.

Koronatoimiin oppilaat ovat kuitenkin tottuneet nopeasti.

Fuengirolassa kasvomaskin käyttäminen oli vielä kesään asti pakollista kaikille yli kuusivuotiaille ulkonakin.

Kun Merikanto kävi kesällä Suomessa, äidin täytyi muistuttaa, ettei maskia tarvita kadulla kävellessä.

"Se alkaa mennä jo automaattisesti, kun siihen on tottunut."

Maskin käyttäminen on edelleen pakollista julkisissa sisätiloissa ja ulkona, jos puolentoista metrin turvaväliä ei voida pitää.

Kenties vaikein hetki koululla oli, kun osa ylioppilaskirjoituksista jouduttiin perumaan keväällä 2020. Ulkonaliikkumiskiellon aikaan koululle ei saanut tulla.

Kuinka toimet sitten ovat tehonneet? Onko koulussa todettu koronatapauksia?

"Aika vähän. Kyllä nämä ovat tehokkaita olleet", rehtori Ikonen kertoo.

Elokuun alun jälkeen tapauksia ei ole todettu tänä lukuvuonna yhtään.

Suomalainen koulu on suosittu. Koronaviruksen takia oppilaita on voitu ottaa sisään noin 15 prosenttia vähemmän kuin normaalisti, jotta turvavälit säilyvät.

Ilman sitäkin koulu olisi jo täynnä. Jonoa on ollut pitkään, ja vasta alkamassa oleva paluumuutto mietityttää Ikosta.

"Meillä alkavat seinät paukkua täällä."

Opettajien mukaan ennen pandemiaa arvioitiin, että tarvetta olisi 600:n tai jopa 800 oppilaan tiloille. Ilman koronarajoituksia kouluun mahtuisi nyt noin 350 oppilasta ja opiskelijaa.

Ne oppilaat, joille paikkoja ei riitä, voivat käydä odotellessaan esimerkiksi suomalaista kotikoulua.

Ikonen uskoo, että Espanjassa koronarajoitukset poistuvat kouluista viimeisenä. Rajoitukset kun eivät välttämättä ole edes muuttaneet paikallisten koulunkäyntiä kovin radikaalisti, Ikonen pohtii.

Hän arvioi varovasti, että parempi aika voisi koittaa keväällä. Ikonen itsekin muutti paikkakunnalle ja aloitti rehtorina vasta elokuussa.

"Voin vain kuvitella, kuinka ihana koulu tämä on."

Aurinkorannikon suomalainen koulu täyttää tänä vuonna 30 vuotta. Vielä ei juuri juhlita, mutta toivo elää lukuvuoden viimeisessä viikonlopussa toukokuussa.

Koulu on varannut juhlatilan, ja Ikosen mukaan haaveena on kutsua mukaan väkeä myös Suomesta.

"Kyllä meillä täällä pieni palo on. Toivo elää ja asioita suunnitellaan."

# data[].attributes.attachment_link.title
HS Aurinkorannikolla | Koulujen rajoitukset tuntuvat paluulta 1800-luvulle, rehtori sanoo - Suomalaiskoulu joutui sopeutumaan Espanjan koronasääntöihin

# data[].attributes.attachment_link.description
Hirsikoulussa Espanjan Fuengirolassa tuoksuu kuin suomalaiselta kesämökiltä. Normaalisti täällä kuulemma näyttäisikin siltä: keinutuoli nurkassa, mattoja ja istuintyynyjä lattioilla. Nyt luokkaa koristaa opettajan ja oppilaiden väliin viritetty pleksilasi. Opettajan pöydällä on kori siivousvälineitä. Aurinkorannikon suomalaisen koulun on toteltava Suomen opetussuunnitelmaa mutta paikallisia koronavirussääntöjä. Riveissä seisovien pulpettien etäisyydet on varmistettu mittanauhalla.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Suomi-koulut ovat kielikouluja, joissa annetaan suomalaistaustaisille lapsille täydentävää opetusta suomenkielessä sekä tutustutetaan heitä suomalaiseen kulttuuriin. Kouluja on maailmalla noin 140 ja niissä opiskelee yli 4.000 ulkosuomalaislasta ja -nuorta. Vanhin edelleen toiminnassa oleva Suomi-koulu on Toronton Suomen Kielen Koulu, joka on perustettu vuonna 1960.

Ensimmäinen eurooppalainen Suomi-koulu oli vuonna 1972 perustettu Lontoon suomalainen lauantaikoulu. Nykyään Suomi-kouluja on ympäri maailman: Reykjavikista Melbourneen ja Dublinista Dubain ja Tokion kautta Los Angelesiin ja Santiago de Chileen!

Tänä päivänä kielellinen ja kulttuurinen identiteetti on entistä tärkeämpi selviytymisen ja jaksamisen lähde. Suomi-koulut rohkaisevat ja motivoivat ulkosuomalaislasten vanhempia suomen kielen käyttöön ja arvostamiseen ulkomailla. Koulut ovat merkittävä tuki ulkosuomalaislasten kielellisessä kehityksessä ja monikielisyyskasvatuksessa.

Suomi-koulut toimivat myös ulkosuomalaisten kohtaamispaikkoina, joissa lasten kielen opetuksen rinnalla vanhemmilla on mahdollisuus tavata toisia suomalaisia, keskustella suomeksi, saada lainaksi suomenkielisiä kirjoja ja juhlia yhdessä lasten kanssa perinteisiä suomalaisia juhlia.

# data[].attributes.attachment_link.title
Suomi-koulujen opettajia on jo 48 maassa - vahvistavat lasten kulttuuria ja kieltä - Stara

# data[].attributes.attachment_link.description
Suomi-koulut ovat kielikouluja, joissa annetaan suomalaistaustaisille lapsille täydentävää opetusta suomenkielessä sekä tutustutetaan heitä suomalaiseen kulttuuriin. Kouluja on maailmalla noin 140 ja niissä opiskelee yli 4.000 ulkosuomalaislasta ja -nuorta. Vanhin edelleen toiminnassa oleva Suomi-koulu on Toronton Suomen Kielen Koulu, joka on perus

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ulkomailla myönnetyn passin hinta nousee taas 55 eurolla 195 euroon.

Ulkosuomalaisten keskuudessa on kauhulla otettu vastaan nyt lausuntokierrokselle lähetetty ehdotus ulkomailla myönnettyjen passien rajusta hinnankorotuksesta. Suomessa poliisilaitokselta haetun passin hinta nousee 50:stä 58 euroon. Ulkomailla myönnetyn passin hinta taas nousee 55 eurolla 195 euroon.

Useassa Facebook-keskusteluryhmässä keskustelijat ovat jo todenneet tämän takia hakevansa mahdollisimman nopeasti asuinmaansa kansalaisuutta. Tämä saattaa myös merkitä sitä, että nämä suomalaiset eivät enää koe olevansa Suomen lähettiläitä. Useille meistä kaksoiskansalaisuuden hakeminen ei kuitenkaan ole mahdollista, ja joudumme jatkuvasti muistamaan myös passien oikea-aikaisen uusimisen.

Perusteluna kerrotaan, että maksullisten lupatoimien tulee vastata toiminnan kustannuksia. Kuitenkaan mistään ei löydy selvitystä siitä, mitkä ovat ne kustannukset, jotka tekevät ulkomailla myönnetyn passin lisäkustannuksiksi 137 euroa.

Tämä ehdotus tuli vain muutamia viikkoja sen jälkeen, kun Ulkosuomalaisparlamentti oli hyväksynyt useita passeja koskevia aloitteita. Niissä ehdotettiin muun muassa passien kestoajan muuttamista kymmeneksi vuodeksi, passien hakupaikkojen lisäämistä ja ulkomailla myönnetyn passin hinnan alentamista.

Vertailun vuoksi Hollannin kymmenen vuoden passi maksaa Hollannissa haettuna 74,75 euroa ja Suomessa haettuna 142,60 euroa. Olisi suositeltavaa, että Suomen viranomaiset tutustuisivat vaikkapa Hollannissa siihen, miten passeista saadaan jälleen kymmenvuotiset ja miten passin myöntämiskustannuksia voidaan alentaa.

Riitta Bout-Saari

Rotterdamin merimieskirkon kirkkotoimikunnan puheenjohtaja

Lukijan mielipiteet ovat HS:n lukijoiden kirjoittamia puheenvuoroja, jotka HS:n toimitus on valinnut ja toimittanut. Voit jättää mielipidekirjoituksen tai tutustua kirjoitusten periaatteisiin osoitteessa www.hs.fi/kirjoitamielipidekirjoitus/.

# data[].attributes.attachment_link.title
Lukijan mielipide | Ulkosuomalaisten passeihin tuli yllättävä hinnankorotus

# data[].attributes.attachment_link.description
Ulkomailla myönnetyn passin hinta nousee taas 55 eurolla 195 euroon. Ulkosuomalaisten keskuudessa on kauhulla otettu vastaan nyt lausuntokierrokselle lähetetty ehdotus ulkomailla myönnettyjen passien rajusta hinnankorotuksesta. Suomessa poliisilaitokselta haetun passin hinta nousee 50:stä 58 euroon. Ulkomailla myönnetyn passin hinta taas nousee 55 eurolla 195 euroon.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ulkosuomalaisten osaamista ei hyödynnetä tarpeeksi Suomessa, nobelisti sanoo.

Nobelistin, taloustieteen professorin Bengt Holmströmin mukaan Suomi ei saa tuudittautua pelkästään maineeseensa ulkosuomalaisten osaajien houkuttelemisessa.

Maailmalla asuu muuttoliikkeens seurauksena noin 300 000 Suomen kansalaista ja 2 miljoonaa henkilöä, joilla on suomalaiset juuret. Siirtolaisuusinstituutin tuore Muuttuva ulkosuomalaisuus -tutkimus osoittaa, että ulkosuomalaiset ovat todella moninainen joukko. Ulkosuomalaisten piirissä on erittäin korkeaa osaamista ja asiantuntemusta.

- Ulkosuomalaisten osaamista, asiantuntemusta ja intoa ei riittävästi hyödynnetä Suomessa, Holmström toteaa Suomi-Seuran lähettämässä tiedotteessa.

Vuonna 2020 Suomeen muutti ennätysmäärä Suomen kansalaisia 30 vuoteen. Myös lähes puolet Muuttuva ulkosuomalaisuus -tutkimukseen osallistuneista ulkosuomalaisista ilmoitti, että on harkinnut paluuta Suomeen.

- Suomella on hyvä maine maailmalla ja kaikki edellytykset olla houkutteleva vaihtoehto asuinmaana ulkosuomalaisille. Siihen ei pidä kuitenkaan tuudittautua, nobelisti toteaa.

Holmströmin mukaan ulkosuomalaisten osaajien houkutteleminen Suomeen edellyttää, että koko ulkosuomalaisperhe otetaan huomioon "What can I do for you" -asenteella. Suomeen muuttavien integroimiseen nopeammin suomalaiseen yhteiskuntaan konkreettisia toimia.

Valtaosassa ulkosuomalaisten perheissä puoliso on ulkomaalainen. Kyselyssä esiin nousivat myös oma ja puolison työllistyminen, lasten kielitaito ja sopeutuminen.

# data[].attributes.attachment_link.title
Bengt Holmström: Suomen ei pidä tuudittautua maineeseensa

# data[].attributes.attachment_link.description
Ulkosuomalaisten osaamista ei hyödynnetä tarpeeksi Suomessa, nobelisti sanoo. Nobelistin, taloustieteen professorin Bengt Holmströmin mukaan Suomi ei saa tuudittautua pelkästään maineeseensa ulkosuomalaisten osaajien houkuttelemisessa. Maailmalla asuu muuttoliikkeens seurauksena noin 300 000 Suomen kansalaista ja 2 miljoonaa henkilöä, joilla on suomalaiset juuret. Siirtolaisuusinstituutin tuore Muuttuva ulkosuomalaisuus -tutkimus osoittaa, että ulkosuomalaiset ovat todella moninainen joukko.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Oireellinen pääsee julkisella puolella koronatestiin ilmaiseksi. Mutta jos tarvitsee testitodistuksen ulkomaan matkaa varten, se on Suomessa eurooppalaisittain hyvin kallista. Yle vertaili hintoja eri maiden välillä.

Omakustanteiset koronatestit ovat Suomessa muuta Eurooppaa kalliimpia. Hoitaja otti nenä-nielunäytettä Mehiläisen drive-in-testausasemalla Helsingissä 2. heinäkuuta. Kuva: Silja Viitala / Yle

Ranskassa asuvaa Tuulia Pasanen-Klainea odotti ikävä yllätys, kun hän valmistautui palaamaan Suomesta toukokuussa.

Paluuta varten hän tarvitsi todistuksen negatiivisesta koronatestistä. Vastaavan hän oli tarvinnut Suomeen tullessaankin - ainoastaan hinta oli tällä kertaa dramaattisesti toisenlainen.

Kun Ranskassa oireetonkin asiakas saattoi päästä koronatestiin maksutta, Suomessa testi oli maksettava itse. Käynti keskisuomalaisella lääkäriasemalla maksoi perheen aikuisille 240 euroa kultakin.

- Onhan se hurja hinta. Tiesin kyllä etukäteen joutuvani maksamaan testistä, mutta oli shokki, kun mitään halvempaa vaihtoehtoa ei löytynyt, Pasanen-Klaine sanoo.

Hinnoissa moninkertaiset erot

Tuulia Pasanen-Klaine, Pierre-Emmanuel Klaine ja lapset Emil ja Alma asuvat Ranskassa ja matkailevat toisinaan Suomessa. Heidän asuinmaassaan matkailua varten tarvittavat PCR-testit ovat kansalaisille ilmaisia. Myös turistit olivat vielä keväällä oikeutettuja ilmaisiin testeihin. Kuva: Tuulia Pasanen-Klaine

Pasanen-Klaine ei ole ainoa ulkosuomalainen, joka on pannut merkille koronatestien hintaerot eri maissa. Matkailijan tarvitsemat koronatestit ovat Suomessa jopa moninkertaisesti kalliimpia kuin monessa muussa Euroopan maassa.

Kuluttajaliitto julkaisi kesäkuussa kattavan vertailun (siirryt toiseen palveluun) erilaisten koronatestien hinnoista. Sen mukaan omakustanteinen PCR-testi maksaa Suomessa halvimmillaankin 150 euroa ja kalleimmillaan 267 euroa.

Kuluttajaliiton vertailussa oli mukana seitsemän yritystä. Ulkopuolelle jäi ainakin PR2You-niminen yritys, joka markkinoi PCR-testiä 120 euron ja etuasiakkaille 99 euron hintaan.

Koronatestit ovat Suomessa kalliita, mikä muodostaa esteen matkustukselle.

Suvi Aaltonen, Finnair

Ylen kirjeenvaihtajat ja avustajat keräsivät vertailukohdaksi tietoja muista Euroopan maista. Vertailun perusteella useissa maissa on tarjolla verrattain huokeita PCR-testejä, jotka puuttuvat Suomen markkinoilta lähes kokonaan.

Alla olevaan grafiikkaan on koottu esimerkkejä PCR-testien hinnoista oireettomille asiakkaille eri puolilta Eurooppaa. Monissa maissa hinnat vaihtelevat alueittain hyvin paljon. Vertailu on suuntaa-antava ja tarjolla voi olla myös halvempia ja varsinkin kalliimpia PCR-testejä.

Koronatestien hintaero Suomen ja muiden maiden välillä tulee esiin lähinnä Suomesta ulkomaille matkustettaessa. Suomessa testin voi saada maksutta maahan tultaessa Finentryn kautta, samoin oireellisena tai altistuneena julkiselta puolelta.

Joka tapauksessa Suomen kalliista testeistä muodostuu helposti satojen eurojen ylimääräinen lasku, jos kyseessä on esimerkiksi perhe, jossa usea jäsen tarvitsee testitodistuksen.

- Ulkosuomalaisten Facebook-ryhmissä näkee melkein joka päivä kyselyitä siitä, että miten toimia mistäkin maasta Suomessa käydessä. Se on jatkuvaa laskemista ja osa on ihan tulistunutkin siitä, Pasanen-Klaine kertoo.

Kun rokotukset etenevät, Suomen kalliit koronatestit ovat yhä harvemman matkailijan harmi. Heinäkuun lopussa Terveyden ja hyvinvoinnin laitos (THL) tiedotti (siirryt toiseen palveluun) joka kolmannen suomalaisen saaneen kaksi rokoteannosta.

Mistä valtavat hintaerot johtuvat?

Suomessa koronatesti on ilmainen, jos sinulla on oireita tai jos sinut ohjataan testiin altistumisen vuoksi. Mutta miksi oireettoman matkailijan tarvitsema testi on niin paljon kalliimpi kuin muualla?

Kysymykseen ei ole yksiselitteistä vastausta. Yksi mahdollinen syy on Suomen muita tiukemmat vaatimukset testejä tarjoaville toimijoille, arvioi erikoistutkija Salla Kiiskinen THL:stä.

Tarkoitus ei ole ollut tehdä järjestelmää byrokraattiseksi vaan varmistaa, että tulos on luotettava.

Salla Kiiskinen

Suomessa mikrobiologinen diagnostiikka on luvanvaraista. Testin tekemiseen tarvitaan toimiluvallinen laboratorio. Viranomainen valvoo, että tilat ja laitteet ovat asianmukaisia ja henkilökunta koulutettua. Lisäksi laaduntarkkailun on oltava säännöllistä.

- Ihan täysin vastaavaa ei ole missään muualla. Tarkoitus ei ole ollut tehdä järjestelmää byrokraattiseksi vaan varmistaa, että tulos on yhtä luotettava, missä tahansa näyte tutkitaankin, Kiiskinen sanoo.

Kiiskisen tietoon ei ole tullut tutkimustuloksia siitä, että muualla Euroopassa löyhempi lupakäytäntö olisi aiheuttanut ongelmia koronatestauksessa. Ruotsissa kuitenkin paljastui kesäkuussa tapaus, jossa huijarit olivat tehtailleet jopa 100 000 väärää koronatestitulosta ja matkatodistusta.

Laboratoriofirman pomo: "Ymmärrät varmaan..."

Tässä artikkelissa Suomesta mukana olleista PCR-testeistä halvin löytyi pieneltä PR2You-yritykseltä. Se tarjoaa Suomen Matkailualan Liiton (SMAL) jäsenyritysten asiakkaille koronatestiä hintaan 99 euroa. Muille hinta on 120 euroa.

Toimitusjohtaja Anssi Mellasella on käsitys, että sitä halvempaa PCR-testiä ei Suomesta löydy.

- Keskustelimme SMALin johdon kanssa testien kalleudesta. He heittivät, että pitäisi saada satasen testi. Ruvettiin tutkimaan ja todettiin, että heidän tuomilla asiakasmäärillä voidaan satasen pintaan päästä. Me ollaan pieni yritys, jolla on pienet kustannukset.

Täällä ei ole helppo päästä markkinoille.

Anssi Mellanen

Saksan, Britannian, Viron ja Espanjan kaltaisiin hintoihin PR2You ei kuitenkaan yllä. Mellanen epäilee eron syntyvän laboratorioissa, joissa testit analysoidaan. Suomessa se on kalliimpaa kuin muualla.

- Jos testejä myydään ulos 40-50 euron hintaan, on selvää, että myös laboratorion osuus on halpa. Ymmärrät varmaan, että meidän ostohinnoilla mikään toimija ei sellaisiin hintoihin pääse.

PR2You ei analysoi näytteitään itse, vaan ne viedään vaatimukset täyttävään ulkopuoliseen keskuslaboratorioon. Mellanen asettelee sanansa varoen, kun hän kommentoi alan sääntelyn tiukkuutta Suomessa.

- Täällä ei ole helppo päästä markkinoille, hän sanoo sitten.

Finnair toi markkinoille 65 euron hintaisen pikatestin

Koronatestin hinnasta iso osa koostuu näytteen analysoinnista laboratoriossa. Kuva: Johannes Niva / Yle

PCR-testi on Suomessa tavallisin koronavirusinfektion tunnistamiseen käytetty testi. Sen vaihtoehto on antigeenitesti, jonka voi Suomessakin saada alle 100 eurolla.

Lentoyhtiö Finnair alkoi keskiviikkona tarjota 65 euron hintaisia pika-antigeenitestejä pääkonttorillaan Helsinki-Vantaan lentoaseman lähellä. Hinta on alle puolet siitä, mitä edullisin pika-antigeenitesti maksoi Kuluttajaliiton vertailussa kesäkuussa.

Finnairin viestintäpäällikkö Suvi Aaltosen mukaan yhtiö tekee testit omakustannehintaan. Muualla Euroopassa monet valtiot tukevat testauksen hintaa.

- Tällä hetkellä tarjolla olevat koronatestit ovat Suomessa kalliita, mikä muodostaa esteen matkustukselle, hän kirjoittaa sähköpostivastauksessaan Ylelle.

Finnairissa on toiminut jo vuodesta 1979 oma terveyspalveluyksikkö Finnair Terveyspalvelut. Se vastaa näytteenotosta, näytteet analysoi ulkopuolinen kumppani.

Todistus pika-antigeenitestistä ei kuitenkaan käy kaikkialla, toisin kuin todistus PCR-testistä. Myös Finnairin Terveystalon kautta tarjoama PCR-testi maksaa yli 150 euroa. Yhtiö ennakoi, että yhä useampi maa hyväksyy pika-antigeenitestit tulevaisuudessa.

Saksassa kuka tahansa voi testata, espanjalaiset innostuivat kotitesteistä

Muualla Euroopassa sääntely on löyhempää ja testaus nojaa myös Suomea enemmän pika-antigeenitesteihin.

Esimerkiksi Saksassa lähes kuka vain voi alkaa tarjota antigeenitestejä. Ne ovat asukkaille maksuttomia, valtio maksaa palveluntarjoajalle tietyn korvauksen.

Tiesin kyllä etukäteen joutuvani maksamaan testistä, mutta oli shokki, kun mitään halvempaa vaihtoehtoa ei löytynyt.

Tuulia Pasanen-Klaine

Kuten Ruotsissa, myös Saksassa on paljastunut väärinkäytöksiä testauksessa. Toisaalta arjen sujuvuus on jatkuvan testaamisen varassa. Muun muassa Berliinissä kaikki koululaiset on määrä testata pikatesteillä useaan kertaan ainakin lukukauden ensimmäisinä viikkoina.

Espanjassa nopeat ja edulliset pika-antigeenitestit ovat yleistyneet. Markkinoille tullut halpaketju tarjoaa niitä 25 eurolla. Lisäksi marketeissa myytävistä alle 10 euron kotitesteistä on tullut suosittuja esimerkiksi ennen sukujuhlia. Matkustettaessa kotitestit eivät kuitenkaan riitä todistukseksi.

Ranskassa myös matkustusta varten tarvittavat PCR-testit ovat edelleen ilmaisia maan kansalaisille. Sen sijaan turistit eivät enää nykyään ole oikeutettuja ilmaisiin testeihin. Testejä on silti tarjolla heillekin suomalaisittain edulliseen hintaan, 49 eurolla.

Elinkeinoministeri Mika Lintilä (kesk.) väläytti keskiviikkona Helsingin Sanomille (siirryt toiseen palveluun) ilmaisten koronatestien mahdollisuutta myös Suomessa. Ministerin mukaan koronapassin käyttöönotto tarkoittaisi, että testiin olisi päästävä maksutta. Ylen tietojen mukaan maksutonta testausta ei kuitenkaan ole vielä valmistelussa.
Tietoja Euroopan maista keräsivät Ylen kirjeenvaihtajat ja avustajat Suvi Turtiainen, Maija Salmi, Rain Kooli ja Pasi Myöhänen. Juttuun täsmennetty 6.8.2021 kello 18.38 tieto, että Finnair tarjoaa yli 150 euroa maksavaa PCR-testiä Terveystalon kautta.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ranskassa asuva suomalainen hämmästelee koronatestin hintaa Suomessa - mennessä nolla euroa, palatessa 240 euroa

# data[].attributes.attachment_link.description
Oireellinen pääsee julkisella puolella koronatestiin ilmaiseksi. Mutta jos tarvitsee testitodistuksen ulkomaan matkaa varten, se on Suomessa eurooppalaisittain hyvin kallista. Yle vertaili hintoja eri maiden välillä. Ranskassa asuvaa Tuulia Pasanen-Klainea odotti ikävä yllätys, kun hän valmistautui palaamaan Suomesta toukokuussa. Paluuta varten hän tarvitsi todistuksen negatiivisesta koronatestistä.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Soinin Hautakylällä asuva, äitinsä puolelta inkeriläiset sukujuuret omaava Elise Ylätalo on kirjoittanut Pohjois-Inkerinmaan Keltosta lähtöisin olevan Anna-Maria Orgolaisen (omaa sukua Uimonen) elämäkerran.

Tammen ikävä kertoo sykähdyttävän elämäntarinan. Kirjan julkistamista ja Inkeri-juhlaa on vietetty Soinin Hautakylällä, jossa opettajana elämäntyönsä tehnyt Elise Ylätalo asuu.

Paikalla oli sekä Orgolaisen että Ylätalon sukulaisia, hautakyläläisiä ja muita soinilaisia sekä kesäasukkaita.

Nykyisin 84-vuotiaan Anna-Maria Orgolaisen ja Elise Ylätalon polut kohtasivat kaksi vuotta sitten, kun he osallistuivat Inkeri-seuran järjestämälle Inkerinmaan kiertoajelulle.

Matkaan lähdettiin Helsingistä, matkattiin Pietariin ja Etelä-Viroon ja Tallinnasta tultiin laivalla takaisin Helsinkiin.

- Hän kertoi mielenkiintoisia, koskettavia ja varsin dramaattisiakin muistojaan. Hän sanoi jossain vaiheessa, että "myöpä tehhää täst kirja". Hän nakitti minut siihen tehtävään.

- Minua kiinnosti asia paljon. Haluan tuntea inkeriläisyyttä tavallaan sisältä päin, että mitä on olla inkeriläinen, äitinsä puolelta inkeriläiset juuret omaava Elise Ylätalo valottaa.
Avartava prosessi
Kirjaa varten elämäkerturi ja kirjan päähenkilö ovat istuneet monet kerrat saman pöydän ääreen. On itketty ja naurettu.

- Anna-Maria on hyvin huumorintajuinen. Hänen traagisesta elämästään löytyy huvittaviakin piirteitä. Prosessi on ollut hänelle kuitenkin hyvin raskas.

Elämäkerran taustoitus ja itse kirjoitusprosessi ovat olleet Ylätalolle mukana elämistä ja yhteisen tien kulkemista. Elise Ylätalo kertoo päässeensä Orgolaisen suvun ja perheen vaiheisiin sisälle.

- Prosessi on ollut vahvasti tunteita koskettava ja tietoa lisäävä - ja se on syventänyt tietämystäni siitä, miten minun isoäitini ja äitini perheen olisi voinut käydä, jos heillä ei olisi ollut Suomen passia.

Toisen maailmansodan aikana piiritetystä Leningradista ja sen lähialueelta eli neuvostoliittolaisten hallussa olleesta Pohjois-Inkeristä siirrettiin siviilejä Siperiaan.

- Ihmisiä lastattiin kuorma-autoihin, ajettiin Laatokan jään yli vastarannalle ja siirrettiin junaan. Maaliskuussa 1942 tehdyn karkotuksen aikana Anna-Mariankin sukulaisia kuoli, mutta Anna-Marian lähiperhe säilyi hengissä. Matka Siperiaan kesti lähes kaksi kuukautta, kertoo Ylätalo.

Uimosen perhe siirrettiin Krasnojarskin lähelle, Mana-joen alueelle. Siellä oli kultakaivos, metsätöitä ja maanviljelyskolhoosi.

Anna-Marian täti ja isä olivat kolmenlaisessa työssä. Karkotus kesti seitsemän vuotta.
Uusi elämä Itä-Karjalassa
Toisen maailmansodan jälkeen inkeriläisiltä kysyttiin, että ketkä haluavat Itä-Karjalaan metsätöihin.

Anna-Maria Uimosen perhe ja lähiystävät halusivat lähteä, koska he olisivat silloin lähempänä Suomea. Perhe asettui Petroskoin lähettyville Tšalnaan.

Aikuiset työllistyivät metsätyölaitokselle. Uudessa asuinpaikassa oli paljon muita inkeriläisiä ja ihmiset pystyivät puhumaan keskenään suomea.

Anna-Maria kouluttautui työn ohella iltakoulussa ja opiskeli matematiikanopettajaksi Petroskoin opettajien yliopistossa.

Hänen äitinsä oli karkotettu aikaisemmin Suomeen, mutta asiat saatiin järjestettyä niin, että hän pääsi muuttamaan tyttärensä ja tämän miehen luokse Tšalnaan.

- Opettajien palkka oli neuvostoaikaan huono. Anna-Maria kuuli, että Petroskoin ja Tšalnan välille rakennetaan tiilitehdas. Tehtaan valmistuttua hän kuuli ystäviltään, että työ on vaarallista ja raskasta, mutta siinä on kaksin verroin parempi palkka kuin opettajilla.

- Hän meni tehtaaseen töihin ja oli niin pätevä tiilien valmistaja, että hänen kuvansa oli tehtaan kunniataulussa.

Anna-Maria sai puolisonsa kanssa neljä lasta, joista yksi kuoli pienenä. Avioliitossa oli vaikeuksia ja hän oli käytännössä yksinhuoltaja.

Hän piti yhteyttä Tohmajärvellä asuviin sukulaisiinsa ja vieraili 1970- ja 80-luvuilla sukulaistensa luona Helsingissä, Tampereella ja Tohmajärvellä. Siellä sai vapaasti käydä kirkossa ja puhua suomea. Suomesta Anna-Maria Orgolainen löysi henkisen kotinsa.
Muutto Suomeen
Huhtikuussa 1990 tasavallan presidentti Mauno Koivisto antoi lausunnon, jonka mukaan inkeriläisiä voidaan pitää ulkosuomalaisina ja paluumuuttajina.

Anna-Maria Orgolainen ja hänen kolme lastaan halusi muuttaa Suomeen. Lapset saivat töitä ja ovat edelleen mukana työelämässä. Orgolainen muutti Tampereelle.

- Hän tunsi itsensä hyvin yksinäiseksi Suomeen muuton jälkeen. Hän löysi Tampereelta Kirkontuvan toiminnan ja sai sieltä ystäviä. Hän kotoutui hyvin ja nykyisin hänellä on erittäin laaja ystäväpiiri, johon kuuluu suomalaisia, inkeriläisiä ja karjalaisia, kertoo Elise Ylätalo.

Anna-Maria Orogolaista voi hyvällä syyllä kutsua viimeiseksi inkeriläiseksi. Vastaavilla kokemuksilla olevia ihmisiä ei enää ole - eli joilla on muistot menomatkasta Siperiaan ja paluusta sieltä. Saman kokemuksen omaavat ihmiset eivät välttämättä pysty muistelemaan näitä asioita.

Tammen ikävä -elämäkerta julkaistaan omakustanteena ja kirjasta otetaan 200 kappaleen painos. Anna-Maria Orgolainen sai ennen kirjan julkistamista luettavakseen näköispainoksen.

Kirjan varsinainen painotyö tehdään elokuussa. Kirja sisältää 50 ainutlaatuista kuvaa Anna-Maria Orgolaisen elämästä. Mukana on myös esimerkiksi kuva hänen anoppinsa karkotuksen ajalta kalastuskolhoosista Jäämeren rannalta.

Kirjan julkistamisen ja Inkeri-juhlan yhteydessä oli Suomen ja Inkerin kansallispukujen näyttely. Esillä oli myös Elise Ylätalon isovanhemmille kuuluneita työkaluja.

Esillä oli myös Lempäälässä asuneen inkeriläisperheen keittokulho, jonka omistajat karkotettiin välirauhansopimuksen jälkeen Neuvostoliittoon. Keittokulho muistuttaa jälkipolvia inkeriläisten kohtaloista.
Virpi Poikelin

# data[].attributes.attachment_link.title
Tammen ikävä kertoo inkeriläisten tarinaa - Torstai-lehti

# data[].attributes.attachment_link.description
Soinin Hautakylällä asuva, äitinsä puolelta inkeriläiset sukujuuret omaava Elise Ylätalo on kirjoittanut Pohjois-Inkerinmaan Keltosta lähtöisin olevan Anna-Maria Orgolaisen (omaa sukua Uimonen) elämäkerran. Tammen ikävä kertoo sykähdyttävän elämäntarinan. Kirjan julkistamista ja Inkeri-juhlaa on vietetty Soinin Hautakylällä, jossa opettajana elämäntyönsä tehnyt Elise Ylätalo asuu. Paikalla oli sekä Orgolaisen että Ylätalon sukulaisia, hautakyläläisiä ja muita soinilaisia sekä kesäasukkaita.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
IS selvitti Ruotsissa koronaan kuolleiden suomalaisten määrän.

Koronapandemian hallinnassa Ruotsi valitsi - hieman yllättäen - toisen tien. Länsinaapurissa virus ikään kuin laskettiin sisään ja luotettiin, että jonkin ajan päästä kehittyy laumasuoja, kun tarpeeksi moni on taudin sairastanut.

Tästä on pikkuhiljaa siirrytty pois eikä vähiten sen takia, että koronaan kuolleiden määrä on sanalla sanoen järkyttävä: yli 14 600. Virusmuunnosten takia Ruotsikin on joutunut muuttamaan linjauksiaan ja rajoituksiakin on otettu käyttöön.

Lue lisää: Taulukko paljastaa karun totuuden Ruotsin synkästä koronahelvetistä: täällä virus on riehunut pahiten

Lue lisää : Ruotsista tuli Euroopan koronapesäke - ruotsalaisprofessorit arvioivat, missä mentiin vikaan: "Ei näytä hyvältä"

Vuosi sitten Ruotsin Kansanterveyslaitos julkaisi tilaston, jossa eriteltiin koronaan kuolleita syntyperän perusteella. Silloin Suomessa syntyneet mutta Ruotsissa asuvat kansalaiset olivat ykkössijalla.

Sen jälkeen tilastoa ei ole julkaistu.

Ilta-Sanomat kysyi heinäkuussa tuoreita lukuja Ruotsista koko pandemian ajalta. Kansanterveyslaitoksessa tietopyyntöä palloteltiin tiskiltä toiselle kunnes kuolinsyyrekisteristä tieto pystyttiin kaivamaan esille.

Kun vuosi sitten, kesällä 2020 Suomessa syntyneiden pandemiakuolleisuus oli 210 henkilöä, nyt se on 632. Luku ei ole tarkka ja se on todennäköisesti liian matala, koska viranomaisten mukaan tilasto laahaa jäljessä. Siitä voi kuitenkin nähdä, että koronan kolmas vaihe kuritti Ruotsissa asuvia suomalaisia rankalla kädellä.

Suomessa koronaan on nyt kuollut 980 kansalaista, mutta kuolleiden määrä on pysynyt koko kesän lähes paikallaan. THL:n koronakartan mukaan heinäkuussa kuolemantapauksia on ollut kaksi.

Absoluuttiset luvut eivät ole tilastotarkastelussa oleellisia. Sen sijaan kannattaa katsoa kuolleiden määrää 100 000 asukasta kohden. Ruotsissa asuu yli puoli miljoonaa Suomessa syntynyttä, ja kuolleiden määrä 100 000 asukasta kohden on 145 koko pandemian aikana. Suomessa vastaava luku on 17.

Ruotsissa asuvat suomalaiset ovat toiseksi suurin ryhmä koronapandemiaan kuolleissa ruotsalaisten jälkeen. Jos vertaillaan muista pohjoismaista lähtöisin olevia kansalaisia, siis suomalaisia, norjalaisia, tanskalaisia ja islantilaisia, suomalaiset ovat selvä ykkönen. Yhteensä muita pohjoismaalaisia on kuollut Ruotsissa tilastojen mukaan 807, ja pelkästään suomalaisten osuus tästä on siis yli 600.

Ruotsinsuomalaisista etenkin 1950-70-luvuilla maahan muuttaneet ovat jo eläkeiässä.

Monet ensimmäisen polven suomalaissiirtolaisista työllistyivät aikoinaan teollisuuteen tai muihin fyysisesti raskaille aloille. He kärsivät keskimääräistä enemmän syövästä sekä sydän- ja verisuonisairauksista. Nyt iso osa heistä kuuluu koronaviruksen riskiryhmiin.

Korona iski Ruotsissa hoivakoteihin, joiden asukkaista merkittävä osa on suomalaistaustaisia. Koronaan Ruotsissa kuolleiden suomalaisten keski-ikä onkin korkea: 82 vuotta.

Noin kuusi prosenttia tartunnan saaneista menehtyi.

# data[].attributes.attachment_link.title
IS paljastaa karmeat luvut: näin korona surmaa suomalaisia Ruotsissa - tiedoista on vaiettu

# data[].attributes.attachment_link.description
IS selvitti Ruotsissa koronaan kuolleiden suomalaisten määrän. Koronapandemian hallinnassa Ruotsi valitsi - hieman yllättäen - toisen tien. Länsinaapurissa virus ikään kuin laskettiin sisään ja luotettiin, että jonkin ajan päästä kehittyy laumasuoja, kun tarpeeksi moni on taudin sairastanut. Tästä on pikkuhiljaa siirrytty pois eikä vähiten sen takia, että koronaan kuolleiden määrä on sanalla sanoen järkyttävä: yli 14 600.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kiekkojätti Daniel Ståhl jysäytti yllätyksen Ruotsin mestaruuskisoissa - olisi vienyt kakkoslajinsa Suomen mestaruuden leikiten: "Olen pitänyt sen salassa"

# data[].attributes.attachment_link.description
Ruotsinsuomalainen Daniel Ståhl osaa viskata kiekon lisäksi kuulan pitkälle lähtöpisteestä.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Onnea Marjatta ja koko Kömin Killan tiimi!

Heinolasta, Koitereesta ja konginkankaalaisista siirtolaisista kertovat kirjat valittiin Vuoden kotiseututeos -finaaliin.

Vuoden kotiseututeos -finalisteiksi on valittu kolme vuonna 2020 julkaistua kotiseututeosta: Marjatta Huhdan teos Siirtolaistarinoita Keski-Suomesta - Konginkankaalta maailmalle, Terhi Pietiläisen ja Sirpa Juutin toimittama Made in Heinola - Retkiä kaupungin kulttuuriperintöön sekä Armas Härkösen toimittama Koitere ja kylät - Elämää satasaarisen järven rannalla.

Kilpailussa oli mukana 35 tuoretta kotiseutukirjaa ja paikallishistoriaa. Voittajan valitsee tänä vuonna Museoviraston pääjohtaja Tiina Merisalo finalistien joukosta. Voittaja julkistetaan Turun kirjamessuilla 2. lokakuuta.

Finaaliin päässeet kirjat valitsi Suomen Kotiseutuliiton asettama raati. Raadin puheenjohtajana toimii historioitsija ja kotiseutukirjojen asiantuntija Jukka Hako Vantaalta, ja jäseninä ovat Kansallisarkisto Oulun johtaja Vuokko Joki Oulusta ja museonjohtaja Teppo Ylitalo Jämsänkoskelta.

- On hienoa nähdä, miten elävää ja voimissaan suomalainen kotiseutukirjallisuus on yhä edelleen vuodesta ja vuosikymmenestä toiseen, vaikka sen kilpailijaksi on syntynyt lukuisia muitakin julkaisemisen kanavia. Paikallisen historian ja perinteen pitkäjänteiselle tallentamiselle ja jäsentämiselle on edelleen suuri tarve, Jukka Hako toteaa.

Vuoden kotiseututeos on valittu vuodesta 2009 lähtien. Vuoden kotiseututeoksen palkitsemisella kannustetaan kotiseutukirjojen tekijöitä ja tuodaan näkyvyyttä kotiseutukirjallisuudelle.
Siirtolaistarinoita Keski-Suomesta - Konginkankaalta maailmalle, Marjatta Huhta, Kömin Kilta ry 2020
Siirtolaistarinoita Keski-Suomesta - Konginkankaalta maailmalle on tutkimuspohjainen populaariteos ulkosuomalaisuudesta vuosina 1890-1990.

Konginkankaan kotiseutuyhdistys Kömin Kilta ry toteutti vuosina 2018-2020 tutkimuksen seudun ulkosuomalaisuudesta. Tutkimus tehtiin vielä otollisena ajankohtana, sillä 1960-70-luvuilla Ruotsiin lähteneet olivat vielä pitkälti voimissaan ja vuosisadan vaihteessa Amerikkaan muuttaneiden siirtolaisten jälkeläisiä oli yhä haastateltavissa. Noin kolmannes alueen asukkaista muutti maasta sadan vuoden aikana, joko lyhemmäksi tai pidemmäksi aikaa.

Kirjan aineisto pohjautuu kyselytutkimukseen, noin 70 henkilön haastatteluihin sekä kuviin, lehtileikkeisiin ja muuhun materiaaliin. Aineistosta koottiin myös Juuret Keski-Suomessa -näyttely Äänekosken Konginkankaalle kahden kesän ajaksi 2020-21.

Kirjassa pohditaan mm. lähtijöiden profiilia, lähtörohkeutta ja ulkomaanvaiheen tuomia ajattelun muutoksia. Kirja kuvaa myös tavat, joilla ulkosuomalaiset hoitavat juuriaan kotimaahan.

Kirja liittää paikalliset tarinat osaksi siirtolaisuusilmiötä, köyhyyden ja työttömyyden keskeltä lähtemistä kohti parempaa elämää. Kirja herättää ajatuksia suvaitsevaisuudesta ja ymmärrystä toiseudesta sekä antaa ilmiölle ihmiskasvot. Se avaa ihmisen kokemuksen lähdöstä, alkuvaikeuksista, mahdollisuuksien avartumisesta sekä kypsyvästä monikulttuurisuuden arvostuksesta. Se on osa uutta aineettoman kulttuuriperinnön tallennusta etnologian kentässä.

# data[].attributes.attachment_link.description
Onnea Marjatta ja koko Kömin Killan tiimi! Heinolasta, Koitereesta ja konginkankaalaisista siirtolaisista kertovat kirjat valittiin Vuoden kotiseututeos -finaaliin. Vuoden kotiseututeos -finalisteiksi on valittu kolme vuonna 2020 julkaistua kotiseututeosta: Marjatta Huhdan teos Siirtolaistarinoita Keski-Suomesta - Konginkankaalta maailmalle, Terhi Pietiläisen ja Sirpa Juutin toimittama Made in Heinola - Retkiä kaupungin kulttuuriperintöön sekä Armas Härkösen toimittama Koitere ja kylät - Elämää satasaarisen järven rannalla.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Moni iäkäs ruotsinsuomalainen kokee, että Ruotsi on pettänyt heidät ja että Suomi huolehtii vanhuksistaan paremmin, sanoo korona-ajan kirjoituksia kerännyt Markus Lyyra.

Anna Bucquet uskoo, että Suomen ja Ruotsin erilainen historia on yksi selitys sille, ettei Ruotsissa ole reagoitu yhtä nopeasti ja tehokkaasti koronakriisiin kuin Suomessa. Tiina Kantola

Monen ruotsinsuomalaisen käsitys Ruotsista on muuttunut koronan aikana. Muutos on ollut huonompaan suuntaan.

Näin sanoo Ruotsinsuomalaisten arkiston puheenjohtaja Markus Lyyra. Arkisto kerää parhaillaan ruotsinsuomalaisilta kirjoituksia korona-ajan kokemuksista. Kirjoituksia on jutun kirjoittamishetkellä tullut kymmenkunta, joten otos on pieni mutta suuntaa antava.

Moni kirjoittajista on Lyyran mukaan tullut Ruotsiin nuorena, 1960-luvun lopulle osuneen massamuuton aikana. He ovat antaneet Ruotsille työpanoksensa, terveytensä ja verorahansa.

Nyt korona on tilastojen mukaan kurittanut erityisesti heitä ja heidän omaisiaan. Se ei tunnu reilulta ja herättää pelkoa. Jotkut kokevat, että Suomi on huolehtinut omista vanhuksistaan paremmin kuin Ruotsi.

- Kirjoituksista huokuva katkeruus Ruotsia kohtaan on uutta. Aikaisemmin ihmiset ovat olleet kiitollisia Ruotsille, joka on antanut heille työtä ja hyvän elämän, Lyyra sanoo.

Markus Lyyra on kerännyt ruotsinsuomalaisten kirjoituksia korona-ajalta. Markus Lyyran arkisto

Kirjoituksista huokuva katkeruus Ruotsia kohtaan on uutta.
Markus Lyyra

Tukholman keskustassa asuva Anna Bucquet, 69, muutti ensimmäisen kerran Suomesta Ruotsiin ylioppilaaksi päästyään. Hän on asunut välillä Ranskassa ja Helsingissä mutta asuu nykyään taas Ruotsissa - ja arvelee jäävänsä sinne tällä kertaa pysyvästi.

Bucquet väistää kysymyksen siitä, kummassa maassa viruksenvastainen taistelu on hoidettu paremmin.

- Kamppailu on kesken. Voittajaa ei voi vielä julistaa, hän sanoo diplomaattisesti.

Bucquet näkee silti eroja Suomen ja Ruotsin koronastrategioissa ja ymmärtää myös historialliset syyt erojen takana. Yli 200 vuotta rauhan aikaa elänyt Ruotsi ei ole varautunut kriiseihin samalla tavalla kuin Suomi. Asenne vaaroja kohtaan on siksi länsinaapurissa huolettomampi.

- Koronaa ei oteta Ruotsissa tosissaan. Joskus tuntuu, että lääkäritkään eivät usko kaikkea, mitä heille kertoo oireista, Bucquet sanoo.

Ruotsalaisia ei saa pakottaa tai kieltää.
Anna Bucquet

Bucquet pohtii myös, ollaanko Ruotsissa liian hidasliikkeisiä koronan torjunnassa. Hän uskoo, että Suomi on pärjännyt hyvin siksi, että täällä on totuttu reagoimaan kriiseihin nopeasti.

- Ruotsissa vasta diskuteerataan eli keskustellaan asioista, kun Suomessa jo toimitaan. Se nähtiin jo tsunamin aikana, Bucquet sanoo.

Hän myöntää kaipaavansa vahvempaa johtajuutta koronakriisin ratkaisemiseksi. Ruotsissa luotetaan hänen mukaansa voimakkaiden ohjeistusten sijaan lempeisiin suosituksiin.

- Ruotsalaisia ei saa pakottaa tai kieltää, hän kuvailee.

Bucquet sairasti koronan vuosi sitten huhtikuussa ja kärsi sen aiheuttamista oireista yli puoli vuotta. Hän ei tiedä, mistä taudin sai.

- Mihinkään koronatestiin en silloin päässyt, mutta sen jälkeen minulle on tehty kolme vasta-ainetestiä, hän kertoo.

Ensimmäiset kaksi osoittivat, että Bucquet oli sairastanut koronan. Tämän vuoden helmikuun testi osoitti hänen mukaansa, ettei vasta-aineita enää ole. Nyt hän on saanut ensimmäisen koronarokoteannoksen.

- Covid-19 on kamala tauti, en soisi kenenkään saavan sitä. Vaikka pärjäsin ilman sairaalahoitoa, olo oli välillä niin heikko, ettei kännykkä pysynyt kädessä. Vointi vaihteli suuresti: saatoin olla aamulla ihan kunnossa ja pian yli 38 asteen kuumeessa.

Hän kertoo käyttäneensä maskia jo ennen kuin sairastui.

- Ihmiset melkein hyppäsivät tien toiselle puolelle vielä vuosi sitten, kun näkivät minut maskissa, Bucquet kertoo.

Ruotsissa ei hänen mukaansa vieläkään juuri käytetä maskia, vaikka sitä suositellaan.

- Julkisessa liikenteessä ehkä joka kolmannella on maski.

Anna Bucquet kaipaa teatteriin ja tanssilattialle. Hän sairasti koronan vuosi sitten. Tiina Kantola

Bucquet myöntää, että hänen elämänsä on muuttunut koronan myötä. Seurallisena hän kaipaa teatteriin ja tanssilattialle.

- Viereinen uimahalli on onneksi ollut auki, joten siellä olen käynyt.

Markus Lyyra tunnistaa keräämistään kirjoituksista kaipuun normaalielämään. Hänen mukaansa Tukholmassa ja muissa ruotsinsuomalaisten suosimissa kaupungeissa surraan nimenomaan aktiivisen elämän kuihtumista.

Suomi-seurat ovat joutuneet lyömään ovensa säppiin, ja yksinäisyys on lisääntynyt.

- Moni ruotsinsuomalainen on myös menettänyt koronalle jonkun tutun. Tällainen tulee iholle ja lisää huolta ja epävarmuutta, Lyyra sanoo.

Myös Bucquet oli huolissaan ystävättärestä, joka sairastui koronan vakavaan muotoon viime vuonna ja joutui sairaalaan. Ystävätär kuitenkin selvisi koettelemuksesta.

- Tällä hetkellä olen kiitollinen siitä, että myös hän parani ja että minäkin saan jatkaa elämääni, Bucquet sanoo.

Hänellä on rauhallinen olo eikä hän pelkää. Hän kokee olevansa turvassa Ruotsissa.

- En ota asioita enää niin vakavasti. On helpompi elää niin, hän sanoo

Hän

Anna Bucquet

Syntynyt vuonna 1951 Jyväskylässä, varttunut Helsingissä.

Asuu Tukholmassa.

Kaksi lasta ja viisi lastenlasta. Kaikki asuvat Ruotsissa.

Kiinteistönvälittäjä ja yrittäjä.

Suomen ja Ruotsin kaksoiskansalainen.

Harrastaa kulttuuria

Motto: Elämä on parasta, kun on elossa.

Taustat

Moni kuuluu ikänsä puolesta riskiryhmään

Kymmenen ja puolen miljoonan asukkaan Ruotsissa oli huhtikuun puolenvälin jälkeen kuollut koronaan noin 13 800 ihmistä. Suomessa, jonka väkiluku on noin 5,5 miljoona, luku oli samaan aikaan alle 900.

Ruotsissa koronaan liittyvät kuolemat koskettivat ensimmäisen aallon aikana etenkin Suomessa syntynyttä väestöä. Suomessa syntyneiden osuus koronaan liittyvistä kuolemista oli Ruotsin kansanterveysviraston Folkhälsomyndighetenin mukaan vielä viime kesänä moninkertainen Ruotsissa syntyneisiin verrattuna.

Virasto on luvannut tuoreen, synnyinmaakohtaisen raportin lähiaikoina.

Ruotsin suomenkielinen radio, Sveriges Radio Finska, keräsi ja julkaisi loppuvuodesta 2020 päivitetyt tiedot tilanteesta.

Radion uutispäällikkö Taneli Männikkö kertoo, että lokakuun 19. päivään mennessä - jolloin koronaan liittyvien kuolemien määrä maassa oli 5 827 - Suomessa syntyneitä kuolleista oli 319. Se oli 5,5 prosenttia kaikista tapauksista.

Myös Dagens Nyheter -lehti kertoi maaliskuussa, että suomalaistaustaisten suuri osuus näkyy edelleen kuolleisuustilastoissa, joskin tilanne on tasoittunut.

Ruotsinsuomalaisten arkiston puheenjohtaja Markus Lyyra uskoo, että suurin yksittäinen selitys suomalaistaustaisten kuolleisuuslukuihin on korkea ikä. Hän muistuttaa, että moni ensimmäisen polven ruotsinsuomalainen on syntynyt 1940-luvulla ja kuuluu siksi riskiryhmään.

Monella terveys on saattanut olla huono jo ennen koronaa, sillä taustalla on usein pitkiä työuria fyysisesti raskaissa töissä. Myös elintavat ovat voineet altistaa verenpaineelle ja ylipainolle, Lyyra pohtii.

Ruotsissa asuva, suomalaissyntyinen Anna Bucquet uskoo myös, että Suomessa syntyneiden korkea kuolleisuus liittyy nimenomaan ikään, kuormittavaan työhön ja elintapoihin.

Hän huomauttaa kuitenkin, etteivät kaikki ruotsinsuomalaiset ole työskennelleet tehtaassa Ruotsissa. Hän on itse esimerkiksi tehnyt pitkän uran kiinteistönvälittäjänä Tukholmassa, ja monet hänen omista ruotsinsuomalaisista tuttavistaan ovat niin ikään toimisto- tai virastotöissä.

# data[].attributes.attachment_link.title
Hyvinvointi: Ruotsissa asuva suomalaissyntyinen Anna Bucquet, 69, sairasti covid-19:n ja huomasi, että oireita tai suojautumista ei oteta Ruotsissa aivan tosissaan - "Ihmiset hyppäsivät tien toiselle puolelle, kun näkivät minut maskissa"

# data[].attributes.attachment_link.description
Moni iäkäs ruotsinsuomalainen kokee, että Ruotsi on pettänyt heidät ja että Suomi huolehtii vanhuksistaan paremmin, sanoo korona-ajan kirjoituksia kerännyt Markus Lyyra. Monen ruotsinsuomalaisen käsitys Ruotsista on muuttunut koronan aikana. Muutos on ollut huonompaan suuntaan. Näin sanoo Ruotsinsuomalaisten arkiston puheenjohtaja Markus Lyyra. Arkisto kerää parhaillaan ruotsinsuomalaisilta kirjoituksia korona-ajan kokemuksista.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Suomessa kätilöksi valmistunut Sini lähti Alankomaihin ja pääsi töihin seksuaaliterveyden keskukseen.

Ensimmäinen vuosi Alankomaissa oli raskas, sanoo kätilö Sini van Schravendijk Väisänen. Hän työskenteli silloin Haagissa sairaalan synnytys- ja lapsivuodeosastoilla.

"Minun piti opetella uusi ammattikieli, uudet hoitokäytännöt ja vuorotyö. Sopeutuminen vaati paljon koko perheeltä."

Sini on kotoisin Rovaniemeltä ja valmistunut kätilöksi Metropolia-ammattikorkeakoulusta nelisen vuotta sitten. Alankomaihin hän muutti, koska on itse puoliksi hollantilainen ja halusi lastensa oppivan paikallisen kielen ja kulttuurin.

"Isäni on kotoisin Alankomaista, ja olen asunut täällä pätkiä lapsena ja lukion jälkeen. Kun vanhempani erosivat, vietimme siskoni kanssa kesät isän luona ja opimme kielen."

Sini, hänen aviomiehensä Ilari Autio ja lapset Helka, 8, ja Veikko, 4, ovat asuneet Haagissa nyt kolme vuotta. Ilari on ammatiltaan musiikkituottaja, joka työskentelee kotistudiolla suomalaisille työnantajille.

"Lapset käyvät hollantilaista koulua ja ovat jo täysin kaksikielisiä. Ilarikin puhuu nykyisin hollantia."

Sini työskentelee nykyisin sairaanhoitajana seksuaaliterveyden keskuksessa Rotterdamissa.

"Hakeuduin sinne, koska kaipasin säännöllisiä työaikoja."

Keskus on osa kaupungin julkista palvelua terveyden edistämiseksi. Sinin työhön kuuluu seksitautien testaamista ja seksuaaliterveysneuvontaa. Osan viikosta hän työskentelee projektissa, joka tarjoaa heikossa asemassa oleville naisille tukea raskauden ehkäisyyn.

Keskuksella on monia projekteja meneillään. Osa hoitajista pitää chat-palvelua nuorille ja järjestää seksuaalikasvatusta toisen asteen oppilaitoksissa.

"Viihdyin heti työssäni! Työmatkoihin minulla menee päivittäin puolitoista tuntia, mutta sekään ei haittaa. Junassa istuminen ja kirjan lukeminen tuntuu omalta ajalta."

Aamupäivät Sini tekee usein kliinistä työtä seksuaaliterveysvastaanotolla. Aamun aikana ehtii tavata 6-7 asiakasta. Jokaiselle on aikaa noin puoli tuntia.

Ensin keskustellaan siitä, miksi ihminen on hakeutunut vastaanotolle. Yleensä asiakkaille tehdään perustestit: klamydia, tippuri, syfilis ja hiv. Oireiden ja riskien mukaan voidaan lisäksi testata hepatiitit B ja C, trikomoniaasi, mycoplasma genitalium ja sukuelinherpes.

"Voin tehdä naisille gynekologisen tutkimuksen, jos epäilen hiivatulehdusta tai bakteerivaginoosia. Jos on kuppaan tai hiviin viittaavia oireita, konsultoin lääkäriä."

Pari kertaa positiivinen raskaustesti on tullut täytenä yllätyksenä asiakkaalle.

Vastaanotolla koetaan myös syviä tunteita, kun sairaanhoitajan pitää kertoa asiakkaalle vaikkapa positiivisesta hiv-testistä.

"Tiedän, että se ihminen tulee muistamaan minut lopun ikäänsä. Itsekin muistan jokaisen tapauksen, nämä jäävät mieleen. Onneksi minulla on aina aikaa keskustella.

Pari kertaa vastaanotolla on tehty positiivinen raskaustesti, joka on tullut täytenä yllätyksenä asiakkaalle. Sini kertoo nuoresta naisesta, joka tiesi heti haluavansa abortin, mutta hänellä ei ollut vakuutusta eikä rahaa tuhat euroa maksavaan aborttiin. Sini selvitteli tilannetta ja löysi kunnalta rahaston, jolta voi saada tukea erityisiä tarpeita varten.

"Varasin asiakkaalle ajan aborttiklinikalle, ja rahastosta siirrettiin sinne maksu saman puhelun aikana. Tämä on esimerkki palveluiden viidakosta. Kukaan työkavereistanikaan ei tiennyt tuosta rahastosta!"

Aamupäivävastaanoton jälkeen Sinillä on lounastauko.

"Täällä Alankomaissa se tarkoittaa yleensä aina voileipien syömistä."

Iltapäiväksi hän siirtyy NNZ-ehkäisyprojektin pariin. Lyhenne tulee sanoista No Niet Zwanger eli Ei Nyt Raskaaksi.

Projekti sai alkunsa, kun vuonna 2014 sairaanhoitaja Connie Rijlaarsdam kysyi toista kertaa vahingossa raskaaksi tulleelta asiakkaalta, onko kukaan sosiaalialan ammattilainen keskustellut hänen kanssaan lapsitoiveista tai ehkäisystä. Ei ollut. Connie teki ensin aiheeseen liittyvän tutkimuksen ja sai myöhemmin rahoituksen ehkäisyprojektille. Nyt toimintamalli on käytössä ympäri maata.

"Minulla on noin 120 naista listoillani, ja heistä 25:n kanssa olen aktiivisemmin yhteydessä. Asiakkaani ovat haavoittuvassa asemassa olevia: heillä on velkoja, päihde- ja mielenterveysongelmia. Monet ovat paperittomia", Sini kertoo.

Asiakkaat voivat olla häneen yhteydessä matalalla kynnyksellä.

"Nuorten kanssa viestittely sujuu helpoiten Whatsappin kautta."

Sini tekee paljon kotikäyntejä, sillä lapsitoiveista ja seksuaalisuudesta keskusteleminen on usein helpompaa kotona kuin vastaanotolla. Jos yhteinen kieli puuttuu, tulkin voi tilata kännykän päähän. Koskettavia kohtaamisia on ollut paljon.

"Eräs nuori, juuri synnyttänyt nainen asui vauvansa kanssa pienessä huoneessa sukulaisten nurkissa. Kuten kaikkien asiakkaiden kanssa, aloitin keskustelun hänen lapsitoiveistaan. Vasta, jos nainen kertoo, ettei halua lasta, siirryn puhumaan ehkäisystä. Tämä nainen totesi, että haluaa vielä lisää lapsia, mutta ilman kotia ja tuloja se ei ole nyt järkevää. Hän päätti ottaa ehkäisyimplantaatin, ja järjestin sen hänelle ilmaiseksi."

Kaikki nuoret eivät uskalla hankkia ehkäisyä omasta terveyskeskuksestaan.

Alankomaat on hyvin monikulttuurinen yhteiskunta, jossa sosioekonomiset erot ovat suuremmat kuin Suomessa. Kaikkien kansalaisten pitäisi ottaa maksullinen terveysvakuutus, sillä ilman sitä putoaa pois palveluiden piiristä. Sinin nelihenkinen perhe maksaa 346 euroa kuussa terveysvakuutuksia.

"Mielestäni Suomessa terveydenhuolto on organisoitu paremmin. Täällä on paljon organisaatioita ja projekteja, jotka paikkaavat sosiaaliturvaa ja puutteita turvaverkossa."

Sini kohtaa työssään myös konservatiivisista uskonnollisista perheistä tulevia nuoria. He pelkäävät usein, että vanhemmat saavat tietää ehkäisyn käytöstä. Siksi he eivät uskalla hankkia ehkäisyä omasta terveyskeskuksestaan.

"Esiaviollinen seksi tai siitä puhuminen on näissä perheissä usein tabu. Tapasin kerran nuoren naisen, joka oli vuoden ajan käyttänyt jälkiehkäisypilleriä jokaisen seksikerran jälkeen eli monta kymmentä kertaa. Keskustelun jälkeen hän päätti hankkia e-pillerit."

Seksuaaliterveyden keskukseen ohjataan asiakkaita noin kahdenkymmenen sosiaali- ja terveysalan organisaation kautta. Näitä ovat esimerkiksi kodittomien majapaikat, turvakodit ja nuorten tukijärjestöt.

"Kun ammattilaiset kohtaavat työssään asiakkaita, jotka voisivat tarvita apua ehkäisyasioissa, he voivat ohjata ihmiset meille. Jos asiakkaalla ei ole rahaa ehkäisyyn, voimme auttaa. Me myös koulutamme järjestöjen työntekijöitä puhumaan seksuaaliterveydestä."

Sini tykkää oppia uutta, ja työpaikalla kannustetaan uusien projektien aloittamiseen.

"Olen ehdottanut, että voisimme asettaa poliklinikallamme asiakkaille myös kierukoita ja ehkäisyimplantteja. Ideani meni läpi, ja pääsen kesällä aiheeseen liittyvään koulutukseen."

Pari kertaa kuussa seksuaaliterveyden keskuksen työntekijät jalkautuvat seksityöntekijöiden Door2Door-tukipisteeseen. Siellä on koronattomana aikana erilaisia teemailtoja: juridista apua, kirjanpitoapua, kielikursseja, promokuvien ottamista ja jopa vaatelainaamo.

"Me tarjoamme seksuaaliterveysneuvontaa ja matalan kynnyksen seksitautitestejä. Samaa palvelua tarjotaan myös seksiklubeilla muutaman kerran vuodessa."

Seksityöntekijät ovat yllättävän heterogeenistä porukkaa.

Seksityötä voi Alankomaissa tehdä laillisesti, ja siitä maksetaan veroja.

"Seksityöntekijät ovat yllättävän heterogeenistä porukkaa. On nuoria ja keski-ikäisiä, hollantilaisia ja maahanmuuttajia, naisia, miehiä ja transihmisiä. Osa tekee työtä taloudellisesta pakosta, osa siksi, että tykkää siitä tai haluaa hankkia lisätuloja."

Sinin kotipaikka Haag on kansainvälisten järjestöjen kaupunki, jossa asuu paljon ulkomaalaisia. Kaupungissa on myös pieni 20 oppilaan Suomi-koulu, joka antaa suomen kielen ja suomalaisen kulttuurin opetusta tunnin viikossa. Sini on Suomi-koulun puheenjohtaja.

"Perheemme on sopeutunut Hollantiin hyvin, mutta kyllä meillä on ikävä Suomea, etenkin perhettä, ystäviä ja luontoa."

Alankomaissa perhe viihtyy siksi, että välimatkat ovat lyhyet.

"Pyörällä pääsee 20 minuutissa hiekkarannalle meren ääreen ja Pariisiin junalla neljässä tunnissa."

Tosin vähään aikaan matkusteluun ei ole koronan vuoksi mahdollisuutta. Pandemia on vaikuttanut Sinin työhön paljon.

Vuosi sitten keväällä kaikki ei-kiireinen hoito lopetettiin ja koko seksuaaliterveyden keskuksen porukka siirrettiin koronatiimiin.

"Edelleen osa työkavereistani tekee työpäiviä koronatestaus- tai rokotuspisteillä."

Seksuaaliterveyden keskus

Rotterdamin seksuaaliterveyden keskuksessa on 25 työntekijää: 5 sairaanhoitajaa, 4 lääkäriä ja 6 lääkärin avustajaa (vastaavat koulutukseltaan lähihoitajaa).

Keskus tarjoaa seksuaaliterveysneuvontaa, sukupuolitautitestejä ja seksuaalikasvatusta.

Keskuksen ehkäisyprojektissa on ollut vuodesta 2017 lähtien 863 asiakasta. Heistä 641 aloitti ehkäisyn käytön.

Suosituimmat ehkäisykeinot projektissa: implantaatti (32 %), hormonikierukka (22 %), e-pilleri (14 %), kuparikierukka (11 %).

Sairaanhoitajan palkka keskuksessa on noin 3 400 euroa.

Teksti Reija Ypyä, kuvat Marijn Kuijper ja Sini van Schravendijk Väisäsen kotialbumi
Lue lisää: Eija palasi kotiseudulleen ja opiskeli hoitajaksi: "Nahkani paksuuntui palonaisena Hollannissa"

# data[].attributes.attachment_link.title
Hollannissa työskentelevä Sini ottaa seksin puheeksi - asiakkaina nuoria ja seksityöläisiä

# data[].attributes.attachment_link.description
Suomessa kätilöksi valmistunut Sini lähti Alankomaihin ja pääsi töihin seksuaaliterveyden keskukseen.Ensimmäinen vuosi Alankomaissa oli raskas, sanoo kätilö Sini van Schravendijk Väisänen. Hän työskenteli silloin Haagissa sairaalan synnytys- ja lapsivuodeosastoilla."Minun piti opetella uusi ammattikieli, uudet hoitokäytännöt ja vuorotyö. Sopeutuminen vaati paljon koko perheeltä."

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Amerikansuomalainen Allan Sihvola muutti 12-vuotiaana 1933 perheensä mukana ihanneyhteiskuntaa rakentamaan Neuvosto-Karjalaan. Toisen maailmansodan aikana hän joutui suomalaisena Tsheljabinskin vankileirille. Vähän yli 20-vuotias Sihvola laihtui luurangon laihaksi, mutta säilyi hengissä, sillä trumpetistina hänet hyväksyttiin leirin soittokuntaan. Kun Neuvostoliitto romahti 1990-luvun alussa, Sihvola ryhtyi kirjoittamaan muistelmiaan. Vei 25 vuotta ennen kuin kirja "Stalinin taivaan alle" julkaistiin.

- Pysäyttävin hetki oli se, kun Allan Sihvola kertoi, kuinka hän oli ollut vankileirillä ja kuinka trumpetti oli hänet pelastanut. Se, että sai soittaa toisille vangeille, oli kevyempää työtä kuin vankien muu työvelvoite. Vähäiset ruoka-annokset riittivät, ja hän selvisi hengissä, tosin ihan luurangoksi laihtuneena ennen kuin pääsi vapauteen ja takaisin kotiin Petroskoihin.

Näin muisteli syksyllä 2020 Itä-Suomen yliopiston Karjalan tutkimuslaitoksen professori Pekka Suutari 30 vuoden takaista ensikohtaamistaan Allan Sihvolan kanssa Petroskoissa.

Suutari oli saanut juuri valmiiksi musiikkitieteen pro gradunsa Helsingin yliopistossa ja etsi uutta tutkimuskohdetta. Karjalaiset sukujuuret saivat hänet kiinnostumaan Karjalan kulttuurista ja kielestä ja hän oli ryhtynyt kirjeenvaihtoon Karjalan tiedekeskuksen kielen ja kirjallisuuden instituutin tutkijan, petroskoilaisen Kalle Raution kanssa.

Kun Suutari tammikuussa 1992 matkusti ensimmäisen kerran Petroskoihin, Rautio majoitti hänet kotiinsa. Kalle Rautio tutustutti hänet myös naapuriinsa, 71-vuotiaaseen amerikansuomalaiseen trumpetistiin Allan Sihvolaan ja tämän suomalaiseen puolisoon Heidiin. Sihvolan kohtaaminen antoi Suutarille sysäyksen ryhtyä tutkimaan Neuvosto-Karjalan 1920-1930-lukujen musiikkielämää. Lisäksi Sihvola kertoi Suutarille kirjoittavansa muistelmiaan.

- Hän oli kirjoittanut niitä jo toistasataa sivua, ja tietysti ajattelin, että tämähän olisi mahtavan hyvä aineisto minulle käydä läpi ja tutustua, Suutari muisteli.

Allan Sihvola tuottaa pettymyksen

Vuotta myöhemmin, huhtikuussa 1993 Pekka Suutari matkusti kenttätyömatkalle Petroskoihin kahdeksi kuukaudeksi. Neuvostoliitto oli romahtanut, ja ihmisten arki oli täynnä haasteita. Kaupunkilaiset kauhistelivat varkauksia ja ryöstöjä. Kauppojen hyllyt ammottivat tyhjyyttään. Suutarin iäkkäät haastateltavat olivat huolissaan nuoren suomalaisen ruokatilanteesta.

- Allan Sihvola lähti kerran jopa kanssani kauppaan, kun hän halusi nimenomaan varmistaa, että saan ostettua jotain tiettyä tuotetta.

Toinen kohtaaminen Sihvolan kanssa oli Suutarille kuitenkin karvas pettymys. Viiden tunnin haastattelun jälkeen nuori tutkija tilitti kenttäpäiväkirjassaan:
Pettynyt mieliala Allan Sihvolan haastattelun jälkeen. On ehkä väärin olla pettynyt - se on samalla hänen aliarvioimistaan? No kuitenkin hän ei tahtonut minun lukevan muistiinpanojaan, mutta ei niiden takia oikein jaksanut jo kirjoittamistaan asioita muistella - ne asiat hän on jo pois käsitellyt. Siinä syy pettymykseeni!
Sihvola oli suhtautunut erittäin epäluuloisesti nauhurin käyttöön, eikä halunnut Suutarin kirjoittavan mustelmiaan puhtaaksi tietokoneella. Hän oli edennyt elämäkerrassaan vuoteen 1939, muttei halunnut antaa Suutarille tekstiä luettavaksi, ei edes näyttää sitä hänelle.

Muistelmat vihdoin julki

Lähes 30 vuotta myöhemmin, joulukuussa 2020 Pekka Suutari sai sähköpostiinsa uutisen; Allan Sihvolan muistelmat tullaan julkaisemaan kirjana keväällä 2021.

- Onpa hyvä että Sihvolan muistelmat tulevat julki! Suutari vastasi viestiin välittömästi.

Allan Sihvola oli saanut muistelmansa valmiiksi 1996, samana vuonna, kun hän oli muuttanut perheineen Suomeen. Suomessa hän oli ostanut matkakirjoituskoneen ja naputellut käsin aloittamansa muistelmat valmiiksi. Tytär Isabella oli kirjoittanut sitten käsikirjoituksen puhtaaksi tietokoneella.

- Isä tarjosi muistelmiaan usealle kustantajalle, mutta eivät ne kelvanneet. Arveltiin, etteivät ne kävisi kaupaksi. Se oli isälle kova isku, hän masentui syvästi, Isabella Sihvola muistelee kesällä 2021.

Lopulta käsikirjoituksesta otettiin 20 kopiota, joita Allan Sihvola jakeli sukulaisille ja tutuille.

Allan Sihvola kuoli 2009 ja hänen puolisonsa Heidi 2016.

Tietokirjailija Ossi Kamppinen oli haastattelemassa amerikansuomalaisen, Petroskoissa eläneen ja vankileiriltä selvinneen muusikko Elmeri Nousiaisen leskeä, kun rouva Mirjami Nousiainen poimi kirjahyllystään Allan Sihvolan muistelmien kopion. Kamppinen ymmärsi heti, millainen aarre hänellä oli käsissään ja otti yhteyttä siirtolaiskirjallisuuteen erikoistuneeseen pienkustantamoon OK-kirjaan. Seuraavaksi Kamppinen etsi käsiinsä Isabella Sihvolan ja pyysi lupaa muistelmien julkaisemiseen. Isabella ryhtyi saman tien etsimään perhealbumeista kirjaan kuvitusta.

Allan Sihvolan muistelmat Stalinin taivaan alle - Lapsena Yhdysvalloista Neuvosto-Karjalaan tuli painosta keväällä 2021.

- Voi kun isä olisi saanut nähdä muistelmansa julkaistuna! Isabella Sihvola huokaa.

Punakaartilainen muuttaa Amerikkaan

Anton Sihvola oli käynyt Amerikassa jo aikaisemmin, mutta palannut takaisin kotiin juuri ennen ensimmäisen maailmansodan syttymistä. Puoliso Amanda oli jäänyt kotiin "amerikanleskeksi" 1909 syntyneen Impi-tyttären kanssa. Impi kuoli 5-vuotiaana 1914. Toinen tytär, 1918 syntynyt Else kuoli espanjantautiin vuoden ikäisenä.

Anton työskenteli Kouvolan veturivarikolla veturin lämmittäjänä. Hänet erotettiin työstään, kun hän liittyi punakaartiin.

Tammikuussa 1920 Anton ja Amanda Sihvola matkustivat Atlantin yli Kanadaan. Kanadaan he menivät siksi, että halusivat välttää siirtolaisille tehtävät tarkastukset New Yorkin edustalla olevalla Ellisin saarella. Kanadasta käsin he ylittivät rajan ja siirtyivät Yhdysvaltoihin, Ohion Ashtabulaan, missä Amandan sisar asui lapsineen.

Sihvoloiden kolmas lapsi Allan syntyi Ashtabulassa 27. heinäkuuta 1920.

Seuraavana vuonna Sihvolat muuttivat sadan kilometrin päähän Warreniin, missä asuivat useissa eri osoitteissa. Anton sai töitä teräspeltitehtaassa "hiitarina". Työ oli tarkkaa, ja siinä joutui sietämään kovaa kuumuutta, kun teräsharkot kuumennettiin valssaamista varten. Teräspeltitehtaiden tuotteet menivät autoteollisuudelle, joka kasvoi 1920-luvulla vauhdilla.

Vuonna 1925 Sihvoloille ostettiin kabinettigramofoni, ja Allan pääsi isän mukana levykauppaan.

- Isä kysyi usein myös minun mielipidettäni. Niiltä ajoilta asti minulle on tuttu Pyhiinvaeltajien kuoro Wagnerin oopperasta Tannhäuser, eräät Verdin oopperoiden osat, Allan Sihvola on muistellut vuosikymmeniä myöhemmin.

Äidille ostettiin 1928 sähköpesukone, jolla hän ryhtyi pesemään varakkaiden ihmisten pyykkejä. Isä ja Allan kuljettivat perheen autolla pyykit asiakkaille. Seuraavana vuonna isä vaihtoi auton vielä uudempaan Chevrolet coupéehen. Kun Allan kevään 1930 lopulla tuli äidin kanssa kesäksi Suomeen, juna vei heidät Helsingistä Uttiin. Utin asemalla odottava hevoskyyti oli Allanille uusi kokemus; Warrenissa ei tuohon aikaan ollut enää yhtään työhevosta.

Talouslama iskee

Kun 1931 amerikansuomalaisten keskuuteen levisi "Karjalan kuume", myös Anton Sihvola tiedusteli mahdollisuutta muuttaa Venäjälle. Hän toivoi pääsevänsä teräspeltitehtaiseen Ukrainaan, mutta värväystoiminta lopetettiin, eikä matkasta tullut mitään.

Isän palkka pieneni, ja Sihvolat etsivät pienemmän asunnon. Uuden kodin alakerrassa sijaitsivat tilava olohuone, ruokailuhuone, makuuhuone ja keittiö ja yläkerrassa vannahuone ja wc. Ensimmäistä kertaa Allanilla ei ollut nyt omaa makuuhuonetta.

Vuonna 1932 talouslama iski todenteolla myös teräspeltitehtaisiin. Isän tehtaalla koneistoa pysäytettiin ja työmiesten palkat puolitettiin. Ammattiliitto ja vasemmistojärjestöt julistivat lakon, minkä jälkeen lakkolaiset joutuivat mustalle listalle ja työttömiksi.

Laivalla Neuvostoliittoon

Syksyllä 1932 Sihvolat myivät huutokaupalla huonekalunsa ja lähtivät autolla kohti New Yorkia. He odottivat, että saisivat matkalla tiedon, milloin seuraava suomalaisia kuljettava laiva lähtisi Neuvosto-Karjalaan. Spencerin farmikeskuksessa he törmäsivät Karjalasta palanneeseen Eino Matsoon, joka kertoi Karjalan oloista Anton Sihvolalle.

- Isä ei kuitenkaan voinut luopua periaatteistaan ja peruuttaa lähtöämme. Aate ennen kaikkea! Oi kunpa hän olisi voinut silloin voittaa ylpeytensä!

Toukokuussa 1933, kun laiva irtaantui laiturista New Yorkissa, 12-vuotias Allan lauloi muiden mukana Kansainvälistä ja huiskutti punaisella silkkiliinalla, johon oli kirjailtu sirppi ja vasara. Heidän jälkeensä Amerikasta Neuvosto-Venäjälle kuljetettiin enää kaksi suomalaisryhmää.

Laivamatkalla Allan sai nähdä, kuinka vahvasti Karjalaan matkustavat olivat sitoutuneet kommunistiseen aatteeseen.

- Laivamme piti tehdä pysähdys Helsingissä, mutta ryhmämme lähetti laivan kapteenin puheille edustajat, jotka vaativat menemään suoraan Leningradiin, sillä he eivät halunneet nähdä "Valkosuomea" edes laivasta. Kapteeni suostui tähän ja laiva kävi Helsingissä vasta paluumatkalla.

Petroskoin parakki

Leningradista matkattiin junalla Petroskoihin, missä tulijat majoitettiin asemaparakkiin. Kaksikerroksisessa hirsitalossa oli useita huoneita ja yhteen huoneeseen sullottiin kaksikin perhettä.

- Ulkona pihalla oli ruokala ja puuseet, jotka olivat ruokottomassa kunnossa. Sen ajan yleiset ulkohuoneet olivat niin likaisia, että pimeään aikaan oli parasta olla niihin menemättä.

Kaikki Yhdysvalloista ja Kanadasta tulleet suomalaiset tulivat Petroskoihin asemaparakin kautta.

- Oli tapauksia, että jo tästä eräät kääntyivät takaisin. Mutta suurimmalta osalta into pani ummistamaan silmät ensimmäisille puutteellisuuksille.

Sihvoloiden matka jatkui metsätyömaalle 18 kilometriä Petroskoista, Rutasen kämpälle Vilgaan. Uusi koti sijaitsi hirsiparakissa, josta puolet oli erotettu seinällä poikamiehille.

- Perheille oli molemmin puolin käytävää kyhätty laudoista huoneen tapaiset, jotka olivat ylhäältä katonrajasta auki. Lämmityslaite oli käytävällä kyljellään oleva rautatynnyri, jossa talvella paloi tuli ympäri vuorokauden.

Anton ryhtyi puunkaatajaksi ja Amanda keittäjäksi ruokalaan. Allan meni Petroskoin Suomalaiseen yhdeksänvuotiseen kouluun, asui koulun asuntolassa ja vieraili usein vanhempien luona Vilgassa.

- Yksi syy tiheään kotona käyntiin oli sauna. Petroskoissa oli siihen aikaan vain kaksi yleistä saunaa. Emme pitäneet yleisestä saunasta, sillä katsoimme, ettei siellä ollut oikein puhdasta ja pelkäsimme, että sieltä voi saada syöpäläisiä, jotka siihen aikaan olivat yleisiä.

"Mitenkä et ole anonut Neuvostoliiton kansalaisuutta?"

Alkuvuodesta 1934 Amanda Sihvola lähti käymään Suomessa. Hän olisi ottanut 13-vuotiaan Allanin mukaansa, mutta poika ei halunnut, sillä hän pelkäsi jäävänsä koulussa luokalleen. Sihvoloilla oli Suomen passit ja Allan oli merkitty äidin passiin. Leningradin Suomen konsulaatissa Allan siirrettiin isän passiin, minkä jälkeen isä saattoi äidin Suomeen lähtevään junaan. Äiti palasi Petroskoihin vapuksi.

- Jos äidin matkaa ei olisi ollut, olisin päässyt 1937 matkustamaan äidin kanssa pois Neuvostoliitosta.

Syksyllä 1935 Sihvolat muuttivat Kontupohjaan, missä Allan meni jälleen suomalaiseen kouluun.

Kontupohjassa isän amerikansuomalainen aatetoveri ihmetteli:

- Mitenkä sinä olet ollut jo kaksi vuotta maassa, etkä vielä ole anonut maan kansalaisuutta?

Niinpä vuoden 1936 alussa sekä Anton Sihvola että hänen passiinsa merkitty 15-vuotias Allan anoivat Neuvostoliiton kansalaisuutta.

Huulet, jotka sopivat kornettiin

Allanin ystävä soitti trumpettia Kontupohjan paperitehtaan klubin soittokunnassa, ja Allan alkoi kulkea mukana orkesteriharjoituksissa. Muutamaa poikkeusta lukuunottamatta soittokunnan jäsenet olivat suomalaisia.

Kun orkesteriin otettiin uusia oppilaita, Allan halusi heti mukaan. Hän haaveili klarinetista, mutta sai soittimekseen barytonin. Vähän myöhemmin kapellimestari Schneider katsoi Allanin huulten sopivan parhaiten kornetin soittamiseen.

- Niin minusta tuli kornetin ja trumpetin soittaja, taito, joka on elämässäni ollut hyvin tärkeä, jopa pelastanut henkeni.

Soittaminen kävi Allanilta helposti. Nuotit hän oli oppinut jo koulussa Amerikassa, missä musiikkitunneilla oli laulettu nuottien mukaan. Jo vappuna 1936 Allan oli mukana orkesterin vappukulkueessa.

Perhe hajoaa

Syksyllä 1936 Amanda Sihvola jäi työttömäksi Kontupohjan viheralueiden hoitolaitokselta. Äidillä riitti kuitenkin työtä ruuan etsimisessä perheelle. Neuvostoliitossa oli ruokapula, ja äiti lähti leipäjonoon klo 5 aamulla.

Isä ja Allan odottivat yhä Neuvostoliiton passejaan. Äidin vaatimuksesta isä lähti Petroskoin siirtolaisvirastoon vetämään kansalaisuushakemuksensa pois ja ottamaan Suomen passin takaisin. Äidin mielestä perheen oli lähdettävä maasta.
Petroskoissa isälle vastattiin, että hänen ja Allanin Neuvostoliiton passit olivat valmiit. Kun isä sanoi, ettei hän halua enää Neuvostoliiton passia, hänelle vastattiin, että passi on otettava tai anottava korkeimman neuvoston kautta eroa Neuvostoliiton kansalaisuudesta. Tämän jälkeen isä haki Kontupohjan miliisilaitokselta Neuvostoliiton passit ja pani saman tien vireille anomukset kansalaisuudesta vapautumiseksi. Päätettiin, että äiti lähtee Suomeen.

Keväällä 1937 isä saattoi äidin Leningradissa Suomen junaan. Samalla matkalla hän tiedusteli Suomen konsulaatissa mahdollisuutta saada Suomen passi takaisin.

- Tällä lailla meidän perhe hajosi, sillä anomukseemme ei kuulunut mitään vastausta. Loppukesästä alkoivat maassa vangitsemiset, emmekä uskaltaneet mennä edes kyselemään asiasta.

Puhdistus ja talvisota

Vangitsemiset kiihtyivät, ja isä lähti metsätöihin kaukaiselle metsätyömaalle. Seitsemäntoistavuotias Allan jäi yksin Kontupohjaan elelemään soittopalkkioilla ja isän harvoilla kaupunkikäynneillä jättämillä rahoilla. Allan pääsi mukaan tanssiorkesteriin ja kornetti vaihtui kakkostrumpettiin.

- 1937-38 talvi oli kauheata aikaa. Joka päivä sai kuulla, että yöllä oli viety se ja se, mukana läheisiä tuttavia ja ystäviä. Jos ei vangittu, potkittiin pois töistä. Paperitehtaalla pantiin pois melkein kaikki suomalaiset ammattimiehet, tehtaan johtaja ensimmäisenä. Tanssiorkesterista ja soittokunnasta vietiin suomalaisia miehiä. Kadulla ei tahtonut uskaltaa ääneen puhua suomea, sillä suomenkieli oli "kansanvihollisten" kieli.

Vuoden 1937 lopulla Kontupohjaan oli valmistunut kulttuuritalo, mutta se otettiin kulttuurikäyttöön vasta vuotta myöhemmin. Aluksi talon kellarikerroksessa, näyttelijöiden pukuhuoneissa säilytettiin vankeja. Vangittuja ihmisiä oli niin paljon, että he eivät mahtuneet miliisilaitoksen tiloihin, heidät tuotiin kulttuuritalon kellariin.

- Kun kulttuuritalolla oli sellaisia tilaisuuksia, että jouduimme soittamaan lavan edessä olevassa orkesterisyvennyksessä, kuulimme joskus huutoja kellarista, jonne pääsi myös meidän soittopaikasta menevistä rapuista. Ovi kellariin oli siihen aikaan tiukasti lukossa.

Kellari tyhjennettiin, kun syksyllä 1938 vangitsemiset päättyivät.

Allanin kaikki aika kului musiikin parissa, jos ei harjoituksissa, niin soittokunnassa, tansseissa, tai konsertissa. Syksyllä 1938 hän sai töitä sekatyömiehenä Pegmatiitti-tehtaasta. Talvella 1939-40 hän oli putkimiehenä.

- Olimme sinä talvena ulkotöissä aina silloin tällöin, kun pakkanen vähän hellitti. Harva se päivä, etteivät venäläiset pommikoneet lentäneet Kontupohjan yli länteen päin. Laskimme usein, montako meni ja montako palasi takaisin. Hyvin usein takaisin tulevista puuttui koneita. Olimme silloin ja vielä pitkän aikaa jälkeenpäinkin tietämättömiä talvisodan syttymisen todellisista syistä.

Hyvästit isälle ja armeijaan

Kesäkuun 22. päivänä 1941 Allan oli soittamassa urheilukentällä kesäkauden avajaisissa, kun kovaäänisistä alkoi kuulua Molotovin puhe. Saksa oli hyökännyt Neuvostoliittoon. Kaksi päivää myöhemmin 20-vuotias Allan astui asepalvelukseen.

- Juna lähti aamulla niin aikaisin, että en herättänyt isää, sillä olimme illalla hyvästelleet.

Allan näki isänsä viimeisen kerran.

Allanin joukko-osasto nousi Leningradin junaan. Leningradista matka jatkui Pihkovaan, missä joukko joutui ensi kerran saksalaisen tiedustelukoneen pommitukseen. Nopean sotilaskoulutuksen jälkeen joukko siirrettiin Pushkinon varuskuntaan, missä Allan sai vanhat, käytetyt sotilasvaatteet ja hänet valittiin signalistiksi. Hän soitti torvella aamuherätyksen, iltasoiton ja ilmahälytykset, joita oli usean kerran päivässä.

Seuraavaksi joukko-osasto komennettiin härkävaunuihin, ja vasta matkalla selvisi, että heitä vietiin Moskovaan ja sieltä edelleen Udmurtiaan, Sarapulin kaupunkiin.

- Olimme 714. erillinen rakennuspataljoona ja tulimme rakentamaan maanpuolustukselle tärkeää kohdetta, naftasäiliötä.

Sotaministeriön alainen työpataljoona vannoi sotilasvalansa 15. maaliskuuta 1942, ja Allanille valkeni, ettei rivimiehissä ollut yhtään venäläistä. Suurin osa miehistä oli inkerinsuomalaisia, seassa suomalaisia, venäjänsaksalaisia, eestiläisiä, latvialaisia ja puolalaisia. Kun joukossa oleva kapellimestari Jäseläinis sai selville, että mukana oli torvensoittajia, perustettiin 13 hengen torvisoittokunta. Tarvittavat soittimet käytiin takavarikoimassa Sarapulista.

- Kapellimestarimme saattoi ulkomuistista kirjoittaa yhdessä illassa pienen kappaleen koko orkesterille.

Työpataljoonan torvisoittokunta soitti muotitansseja, valsseja, foxtrotteja ja tangoja. Orkesteria komennettiin soittamaan sinne ja tänne, eikä sille maksettu palkkaa.

Tsheljabinskin leirille

Kesällä 1942 työpataljoona lopetettiin ja miehille ilmoitettiin, etteivät he olleet enää armeijan palveluksessa. Tammikuussa 1943 pataljoonan "suomalaiset jätteet" lastattiin itään menevään junaan.

Monen päivän matkustamisen jälkeen tultiin Tsheljabinskin asemalle. Sieltä marssittiin 10 kilometriä kaupungin laidalle, missä kuljettiin sisään suuresta portista ja ohitettiin piikkilangoin ympäröity vankileiri.

- Aidan takana seisovat miehet heiluttivat meille käsiään. Joku lausahti, että katsokaa, kun vangitkin tervehtivät meitä.

Tarkistuksessa kaikki teräaseet ompeluneuloja myöten kerättiin pois, jonka jälkeen miehet vietiin parakkiin. Järkyttynyt joukko ihmetteli, minne he olivat joutuneet ja miksi.

- Kun pääsimme keskustelemaan parakin vakituisten asukkaiden kanssa, joista suurin osa oli venäjänsaksalaisia, ymmärsimme, että olimme menettäneet vapautemme.

Tsheljabinskissa oli vuosina 1942-46 kaikkiaan 15-16 leiriä, joissa jokaisessa 3000-5000 vankia. Leiriläisten voimin rakennettiin teräsvalssaamo, martinuunit, koksikemiallinen tehdas, tulenkestäviä tiiliä valmistava tehdas, kaksi masuunia, teräsrakennelmia valistava tehdas sekä kymmenelle tuhannelle ihmiselle nykyaikainen kaupunki. Leiriläiset olivat pakkotyössä, he olivat rikosvankeja, sotavankeja ja "armeijaan kelpaamattomia" uzbekkeja.

Allan joutui putkitöihin ilman kunnollisia työvälineitä.

- Olin kuukauden päivät siinä hommassa, kun alkoi tuntua, että jos en pääse muihin töihin, niin hulluksi tässä tulee.

Onnekseen Allanilla oli mukana trumpetti ja laukullinen nuotteja, hän pääsi mukaan leirin soittokuntaan. Hän oli orkesterin ainoa suomalainen, muut olivat venäjänsaksalaisia.

Nälkä

Pian Tsheljabinskiin tulonsa jälkeen Allan alkoi kärsiä nälkää. Talvi 1943 oli kaikkein raskain. Silloin leirin 5000 asukkaasta joka vuorokausi menehtyi keskimäärin 9 vankia.

- Haudankaivajat eivät ehtineet kaivaa hautoja, vaan työnsivät vainajat lumen alle. Keväällä räjäytettiin pitkät yhteishaudat, joihin ruumiit ladottiin kuin puupinot. Tämän jälkeen puskutraktori täytti haudan maalla.

Vankeja kuoli kaikilla leireillä, mutta varsinkin siellä, missä oltiin töissä kivilouhimoilla ja metsätyömailla. Soittokunta soitti portilla, kun muut vangit lähtivät työmaille.

- Joskus aamulla, kun työhön marssijoiden riveistä joku heikkokuntoinen kaatui, hänet vedettiin jaloista syrjään ja marssi portille jatkui musiikin tahdissa.

Soittokunta soitti työmaakeittiön vieressä, kun työläisille jaettiin ruokaa. Kun kaikki olivat syöneet, kapellimestari kävi kerjäämässä soittajille soppaa.

Allan Sihvola kohtasi leirillä vanhat soittajakaverinsa viulisti Walter Mannerin ja hanuristi Rauni Jäppisen. Jäppinen oli niin heikkona, että Manner työnsi häntä kottikärryissä.

Leiri numero 15:sta Allan törmäsi lapsuudenystäväänsä Bruno Sjöblomiin.

- Löysin hänet parakin hellan luota, jossa hän paistoi kaatopaikalta löytämiään perunankuoria. Sain tietää, että samalla leirillä oli suuri osa Kontupohjan kulttuuritalon soittajista.

Syksyllä 1943 soittokunta komennettiin Bakalin kaivoskaupunkiin, missä se soitti rikosvangeille, miehille ja naisille. Yksi vangeista oli karannut. Hän oli piiloutunut rakennusalueelle, ja vartijat etsivät häntä.

- Seuraavana aamuna, kun tulimme soittamaan, makasi karkuri portin vierellä kaikkien nähtävänä reikä otsassa. Häntä ei varmasti oltu ammuttu karkuun juostessa. Voitte kuvitella tilannetta: soittokunta soittaa bravuuria marssia ja vangit marssivat portin vieressä makaavan ruumiin ohi. Ihmishenki ei ollut siellä minkään arvoinen, eikä oikeutta voinut etsiä mistään.

Pakkasessa ja viihteellä

Kesällä 1944 Tsheljabinskin soittokunnalle ommeltiin univormut mittojen mukaan. Tämän jälkeen orkesteri soitti usein sekä leirin korkeimmalle päällystölle että kaupungin siviilijohtajien juhlissa.

Talvipakkasissa soittokunta joutui taistelemaan torvien jäätymistä vastaan. Tavallisesti jäätymisen estämiseksi torvet huuhdeltiin ennen soittoa spriillä.

- Niissä oloissa sprii ei tullut kysymykseenkään. Löysimme ulospääsyn neulomalla vanhoista toppatakkien osista torville pussit.

Soittokunnan lisäksi Allan toimi trumpetistina leiriläisten viihdekokoonpanossa. Soittokunnan johtaja ja 17-vuotias krimiläinen nuorukainen soittivat viulua, soittokunnan B-basisti bassoa, leipuri harmonikkaa, kokki ja mallipuuseppä Viktor Matikainen mandoliinia.

- Lisäksi Viktor valmisti itse banjon, jota hän myös soitti. Eräs nuori volgansaksalainen soitti selloviulua, joka oli valmistettu leirimme puusepänverstaalla. Sitten oli vielä rummut ja rumpali.

Kotimatkalle

Sodan päättyminen toukokuussa 1945 oli Neuvostoliitossa suuri juhla.

- Mutta me, jotka olimme ilman kansalaisoikeuksia, emme vieläkään saaneet minkäänlaisia lupauksia kotiin pääsystä ja vapautemme palauttamisesta.

Vasta vuotta myöhemmin, kesäkuussa 1946, kun Allan oli 25-vuotias jaettiin todistuksia, jonka mukaan leiriläiset olivat olleet mobilisoituina NKVD:n rakennuksella.

- En tiedä paljonko väkeä meni tämän paperin kanssa henkilöosastolle, mutta sen tiedän, että heti kohta alkoi meikäläisiä häviämään ja mekin Walter Mannerin kanssa aloimme suunnittelemaan pakoa.

Silloin kaupungille ilmestyi Karjalan edustaja, joka lupasi järjestää Allanille, Walterille ja kymmenelle muulle karjalaiselle kotimatkan. Miehet kerääntyivät Tsheljabinskin ratapihalle, missä edustaja näytti vaunun, antoi ruokakortit ja järjesti laudat lavereita varten.

- Jostain löytyi myös pyöreä rautainen uuni ja savuhormit. Kun kaikki oli kunnossa, edustaja toivotti hyvää matkaa ja käski olla turhan takia näyttäytymättä.

Kotimatka kesti seitsemän päivää, ja Allan ja Walter viihdyttivät matkatovereitaan soitollaan. Syyskuisena aamuna 1946 Allan Sihvola astui junasta Petroskoin asemalla.

Allan hankkii perheen

Kun Allan Sihvola palasi vankileiriltä, hänellä ei ollut omaisia, ei kotia eikä työtä. Äiti oli Suomessa. Isä oli kuollut. Väliaikainen majapaikka löytyi amerikansuomalaisten Einari ja Anni Laurilan luota.

- He asuivat Mashezerskajakadulla kaksikerroksisen hirsitalon toisessa kerroksessa olevassa huoneessa, jossa oli hella. Asunnon peränurkkaan mahtui isäntäväen leveä amerikkalainen sänky, jonka he olivat ihmeen tavalla kuljettaneet mukanaan evakkoon ja sieltä takaisin. Vastakkaisella seinällä oli amerikkalainen matka-arkku, jonka päälle jonkun jatko-osan kera järjestettiin minulle makuupaikka.

Kiitos rautateillä työskentelevän soittokaverin, Anatoli Ivanovin, Allan sai töitä vaunuvarikolta työkaluviilarina. Allan liittyi Rautateiden soittokuntaan ja perusti ystäviensä kanssa tanssiorkesterin.

Keväällä 1947 naapuri Heidi Jääskeläinen palasi evakosta ja vuoden kuluttua Allan ja Heidi muuttivat yhteen. Heidin lapsuudenperhe oli tullut Neuvostoliittoon loikkareina, veneellä Inkerinmaalle yli Suomenlahden. Vuonna 1938 Heidin isä oli vangittu, eikä hänestä oltu kuultu sen jälkeen mitään.

Vuonna 1947 Allan onnistui saamaan yhteyden Suomessa asuvaan äitiinsä. Silloin hän oli 27-vuotias. Seuraavana vuonna äiti kuoli Kotkan sairaalassa struumaleikkauksen jälkeen.

Allan ja Heidi laillistivat suhteensa siviilirekisterissä ennen tyttärensä Isabellan syntymää elokuussa 1949.

KGB kuulustelee

Vielä vuonna 1949 Allan Sihvola joutui KGB:n kuristusotteeseen.

- Ajalle oli tyypillistä tiukka sensuuri, mitä musiikkia sai soittaa. Rahmaninovista ei saanut edes puhua.

Allan oli töissä rautateillä ja soitti tehtaan orkesterissa, jossa oli mukana myös hänen hyvä ystävänsä, amerikansuomalainen Walter Manner. Manner oli omistanut New Yorkissa osan tontista, joka oli myyty 1930-luvulla. Mannerin muusikkoystävät ostivat perintörahoilla muotikappaleiden nuotteja ja lähettivät niitä hänelle Petroskoihin. KGB kiinnostui sekä Mannerin nuoteista että rahoista. Revolveri pöydällä KGB kuulusteli 29-vuotiasta Allan Sihvolaa useaan otteeseen ja yritti turhaan saada hänet ilmiantamaan ystävänsä.

Muutto Suomeen

Vuosien mittaan Allan Sihvola alkoi haaveilla pääsystä "puhtaampiin päivätöihin". Toive toteutui kesäkuussa 1964, kun Petroskoin TV:n äänittäjä, amerikansuomalainen muusikkoystävä Elmeri Nousiainen järjesti Allanin työtoverikseen.

Syksyllä 1968 Allan ja Heidi vierailivat ensimmäisen kerran Suomessa sukulaistensa kutsumana.

Pysyvästi he muuttivat tyttärensä kanssa Suomeen toukokuussa 1996, jolloin Allan oli 75-vuotias. Elämää Neuvostoliitossa hän luonnehti:

- Elämä olisi muuten siedettävää, jollei tämän maan kansa olisi niin rappeutunut. Rikollisuutta on paljon ja poliittinen tilanne on epävarma. Välillä pelottaa, kun ajattelee, mitä tulevaisuus voi tuoda tullessaan. Eläkkeet eivät vastaa myyntihintoja ja niitäkään ei makseta ajoissa. Se on seikka, joka panee monen eläkeläisen elämän matalaksi. Paljosta joudutaan kieltäytymään. Kaiken yllämainitun takia olemme päättäneet tehdä samoin kuin moni täällä on jo tehnyt, poistua maasta paluumuuttajina Suomeen.

# data[].attributes.attachment_link.title
Trumpetti pelasti amerikansuomalaisen Allan Sihvolan hengen - Suomalaissoittajat Stalinin vainoissa

# data[].attributes.attachment_link.description
Amerikansuomalainen Allan Sihvola muutti 12-vuotiaana 1933 perheensä mukana ihanneyhteiskuntaa rakentamaan Neuvosto-Karjalaan. Toisen maailmansodan aikana hän joutui suomalaisena Tsheljabinskin vankileirille. Vähän yli 20-vuotias Sihvola laihtui luurangon laihaksi, mutta säilyi hengissä, sillä trumpetistina hänet hyväksyttiin leirin soittokuntaan. Kun Neuvostoliitto romahti 1990-luvun alussa, Sihvola ryhtyi kirjoittamaan muistelmiaan. Vei 25 vuotta ennen kuin kirja "Stalinin taivaan alle" julkaistiin.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Henkilö: "Pandemian aikana ihmiset muuttuivat selvästi aggressiivisiksi", sanoo Ranskassa 26 vuotta asunut nurmijärveläislähtöinen Sirpa Juvonen.

Sirpa Juvosen pihalla on suomalaisille tuttu puutarhakeinu, jossa istutaan vastakkain. Lisäksi pihalla on kanoja, kukko sekä kissoja. Juvonen pitää Ranskaa kotinaan, mutta suomalaisuudesta hän ei luovu ja yötön yö täytyy aina päästä viettämään Suomeen.

Nurmijärvellä lapsuutensa ja nuoruutensa viettänyt Sirpa Juvonen alkoi seurustella fysiikkaa opiskelevan suomalaisen miehen kanssa. Mies sai kahden vuoden sopimuksen fysiikan laitokselle Ranskan Cerniin, jonne pariskunta lähti. Kaksi vuotta vaihtui 26 vuoteen, sillä Suomeen he eivät enää palanneet kuin käymään. Molemmilla on kuitenkin Suomen kansalaisuus, josta he eivät luovu, eivätkä aio hakea kaksoiskansalaisuutta. Tällä hetkellä he asuvat Sveitsin rajan tuntumassa, Juvonen on töissä Sveitsin puolella, joten sijainti on heille hyvä.

Myös Ranskassa on eletty erikoista aikaa, kun korona laittoi koko maan kiinni. Juvonen oli maaliskuussa 2020 töissä, kun tuli tieto, että he sulkevat, sillä Kiinasta on tulossa jotain erikoista Eurooppaan.

- Minua huvittaa suomalaisten valitus rajoituksista. Siellä ei ole käytännössä mitään verrattuna moneen muuhun maahan, Juvonen sanoo.

Hänen viimeinen työpäivänsä oli 20. maaliskuuta 2020, jonka jälkeen hän oli osa-aikatyötön kesäkuun alkuun.

- Silloin Sveitsi päätti avata ravintolat, mutta Ranskassa oltiin eri mieltä. Täällä sai poistua kotoa maksimissaan kilometrin päähän kerran päivässä. Jos ei totellut, sai valtavat sakot, Juvonen muistaa.

Maskipakko laajeni ja kesä-joulukuun Ranskassa oli ajoittain täysi lockdown. Kaikilla ulkonaliikkujilla täytyi olla lupapaperi, joka antoi syyn ulkona olemiselle. Rajat oli suljettu, joten Juvosella ei ollut mahdollisuutta mennä töihin.

Täällä sai poistua kotoa kilometrin päähän kerran päivässä.

- Ravintolan kapasiteetti oli 50 prosenttia. Kaikkien asiakkaiden jälkeen desinfioitiin kaikki paikat ja yhteystiedot otettiin ylös. Joulukuussa ovet menivät jälleen kiinni. Olen nyt ollut puoli vuotta kotona, mutta pääsen viimein takaisin töihin kesäkuun puolivälissä, Juvonen hymyilee.

Sveitsissä ravintolat ovat auki, Ranskassa vain terassit. Juvonen on kiinnittänyt huomiota siihen, että pandemian aikana ihmiset ovat muuttuneet aggressiivisiksi.

- Täällä ei ole ollut tapahtumia lähes kahteen vuoteen. Ranskassa saisi pitää tapahtumia, joissa on enintään 4000 henkeä. Mutta paikan päällä ei saa syödä, ei leiriytyä eikä seistä.

Positiivinen puoli on se, että täällä on rauhallista, sillä ihmisiä ei ole missään, vaan villisiat kävelevät kaduilla, Juvonen nauraa.

Hänellä on vuosittain huhti-kesäkuussa valtava hinku päästä takaisin Suomeen. Jos hän ei pääsisi kotimaahan, hän uskoisi pakkaavansa syksyllä laukut ja muuttavansa takaisin. Hän tulee aina juhannukseksi Suomeen.

- Kesän aikana Ranskaa tulee ikävä ja palaan tänne mielelläni. Olen tottunut siihen, että minulla on aina ikävä johonkin. En saisi Suomesta vastaavanlaista työpaikkaa tämän ikäisenä, Sveitsin ravintolavaunussa työskentelevä Juvonen uskoo.

Nurmijärveltä hän kaipaa maaperän tuoksua, joka huokui kuumana kesäpäivänä mäntymetsästä.

- Kaipaan myös Sääksjärveä, Viirin taloa sekä Klaukkalassa ollutta Kaijan Rolssia, josta tilasin aina hampurilaisen valkoisella kastikkeella.

Näiden lisäksi hän ikävöi kahta ystäväänsä, jotka asuvat edelleen Nurmijärvellä.

Juvonen ei puhunut sanaakaan ranskaa muuttaessaan maahan ja uskalsi ensimmäisen kerran käyttää kieltä, kun maassa vietettyjä vuosia oli takana 10.

- Kun odotin esikoistani ja tarvitsin rautaa, purin apteekissa rautaista kotiavaintani, jotta apteekkari ymmärsi, mitä tarvitsen.

Nurmijärveltä Ranskaan

Juvosen isä rakensi perheelle omakotitalon Kirkonkylälle Simeonintielle 1970-luvulla. Juvonen asui talossa 10-vuotiaaksi asti, jonka jälkeen isä rakensi heille uuden talon Holmaan. Tässä talossa Juvonen asui siihen asti, kunnes muutti poikaystävänsä kanssa Espooseen.

Espoosta matka jatkui Ranskaan, jossa oli tarkoitus viettää kaksi vuotta. Pariskunta kuitenkin päätti jäädä ja perusti perheen. Heidän kaksi tyttöään asuvat tällä hetkellä Suomessa.

Juvoset asuvat perinteisessä ranskalaisessa talossa, joka on sisältä suomalainen saunoineen ja nunnauuneineen.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Suomalaisten valitus rajoituksista huvittaa" - Nurmijärveläislähtöinen Sirpa Juvonen asunut 26 vuotta Ranskassa

# data[].attributes.attachment_link.description
Henkilö: "Pandemian aikana ihmiset muuttuivat selvästi aggressiivisiksi", sanoo Ranskassa 26 vuotta asunut nurmijärveläislähtöinen Sirpa Juvonen. Nurmijärvellä lapsuutensa ja nuoruutensa viettänyt Sirpa Juvonen alkoi seurustella fysiikkaa opiskelevan suomalaisen miehen kanssa. Mies sai kahden vuoden sopimuksen fysiikan laitokselle Ranskan Cerniin, jonne pariskunta lähti. Kaksi vuotta vaihtui 26 vuoteen, sillä Suomeen he eivät enää palanneet kuin käymään.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jaa artikkeli uutiskirje

Miten pitää huolta siitä, että ulkomailla asuessa lapsilla säilyy kosketus suomen kieleen? Kävimme katsomassa, miten Kalifornian Suomi-koulussa niin lapset kuin aikuisetkin pääsevät taas tähän pohjoiseen kieleen kiinni.

Lauantaiaamu Kalifornian Santa Monicassa. Äidit tuovat lapsiaan luterilaisen kirkon kerhotiloissa pidettävään kouluun. Se kokoontuu joka toinen viikko. Lapset ojentavat kotiläksynsä kahdelle opettajalle ja istuvat rinkiin keskelle huonetta. Äidit taas asettuvat pöydän ääreen räpläämään kännyköitään.

Ravintola-alan konsulttina toimiva Hilkka Muro on amatööriopettaja. Maarit Häkkinen on koulutukseltaan äidinkielen ja kirjallisuuden opettaja. Paikalla on kymmenen oppilasta.

Aluksi lauletaan Siili-laulu.
"Oi, sanoi siili, olen tunteellinen siili. Olen hyvä, kiltti, hellä ja kenelläpä kellä on vastaansanomista. Se vain on surullista, että piikkikuoren alla siilin hellyys piili."
Maarit ottaa kontaktin kuhunkin oppilaaseen siili-käsinuken kanssa, laulaen "Hämä, hämä, häkki, kuka tykkää hämähäkistä?"

Tavoitteena on saada heidät tuntemaan olonsa kotoisaksi.

"Varsinkin pienemmille lapsille laulut ja lorut ovat tärkeitä. Niitä kun toistetaan, niin sellaisellekin, joka ei osaa kieltä niin hyvin, jää jotain mieleen", Häkkinen huomauttaa.

Opettaja näyttää laulussa mainittujen eläimien kuvia: muurahainen, heinäsirkka, orava ja sammakko. Lapsia kannustetaan puhumaan.

Mitä tikka tekee? Minkä värinen jäniksestä tulee talvella? Mitä orava syö? Missä sammakko elää? Lapset vastailevat parhaansa mukaan.

"Nyt kysytään Veronikalta mitä sulle kuuluu", opettaja ilmoittaa.

"Hyvää", vastaa Veronika.

Puolen tunnin alkulämmittelyn jälkeen oppilaat jaetaan iän mukaan isojen ja pienten ryhmiin. Lapset ovat kielitaidoiltaan eri tasoisia.

Englanti jyrää helposti kotimaisen kielen

Kielenopetus on Häkkiselle osa-aikaista työtä. Koulun lisäksi hänellä on yksityisoppilaita. Perheessä on 18- ja 13-vuotiaat tyttäret, mies tekee etänä terveydenhuollon konsultointityötä Suomeen.

Perheessä tiedetään, miten helposti kotimaan kieli voisi jäädä uudessa elinympäristössä taustalle.

"Kyllä on yritetty pitää lasten kielitaitoa yllä. Kun ollaan suomalainen perhe, puhutaan kotona suomea. Kyllähän sen lasten puheessa kuulee, että englanti tahtoo jyrätä, ellei asiaan kiinnitä huomiota", kasvattaja kertoo.

Tilanne paikkautuu piakkoin, sillä Häkkiset muuttavat ensi kesänä takaisin Suomeen.

Osa perheistä on vain käymässä Los Angelesissa.

Toimittaja Jutta Högmander Tampereelta on kahden viikon reissulla Kaliforniassa. Hän perheineen asui täällä aiemmin vuoden. Suomi-koulu tuli tarpeeseen. Perheeseen kuuluvat aviomies Juha, 6-vuotias Kiia-tytär ja 4-vuotias Kasperi-poika.

"Tämä oli lapsille ja myös meille vanhemmille tärkeä paikka Los Angeles -vuotemme aikana. Sekä lapset että aikuiset saivat kavereita täältä", Högmander kiittää.

Missä kuulisi suomea?

Pienempien lasten toimintaa seuraa viisivuotiaan Emilyn äiti Katja Bottoms. Lahtelaisnainen lähti 20 vuotta sitten opiskelemaan New Yorkiin ja tapasi siellä tulevan miehensä.

Perhe on nyt asunut neljä vuotta Los Angelesissa. Katja on kosmetiikka-alalla, mies ääninäyttelijä.

"Aloitimme Suomi-koulun, kun Emily oli ihan pikkuvauva. New Yorkissa oli ihana musiikkipohjainen pienten lasten ryhmä, jossa oli ihan konttaavia vauvoja", hän muistelee.

Bottomsin puheessa kuulee amerikkalaista korostusta. On haastavaa jaksaa puhua lapselle itsepintaisesti suomea, jos puoliso ei osaa samaa kieltä.

"Olen ollut vähän huono, täytyy myöntää. Kun on asunut täällä näin kauan, englanti tulee luonnostaan", hän huokaa.

Joskus suomen puhuminen lapselle tuntuu vaikealta, kun kukaan muu ympärillä ei ymmärrä sitä.

"Sitä haluaa pitää koko perheen samassa kielessä, mutta kyllä pitäisi vaan puhua suomea," Bottoms sanoo.

Perheen arjessa käytetään paljon suomenkielisiä sanontoja, mutta kun ruvetaan selittämään jotain, kieli vaihtuu englanniksi. Lapsi myös vastaa aina englanniksi.

"Tämä on ainut paikka, jossa Emily kuulee ja oppii suomea kodin ulkopuolella. Se on mulle ihan yhtä tärkeää kuin tyttärelle. Näen suomalaisia tyttökavereita täällä. Melkein kaikki suomalaiset ystävät ovat tulleet tätä kautta", Bottoms kertoo.

Kerran vuodessa Emily-tytär saa perusteellisen kielikylvyn.

"Käymme Suomessa joka kesä. Isovanhemmat eivät puhu lainkaan englantia. Kavereilla on samanikäisiä lapsia. Heidän kanssaan leikkiessä kielitaito kohenee", äiti sanoo.

Näin valtio tukee suomen kielen opetusta maailmalla:

Maailmalla on 45 Suomi-koulua, joissa opetetaan kieltä ja kulttuuria.

Oppilaina on 4 000 ulkosuomalaista lasta ja jonkin verran aikuisia.

Koulut saavat valtionapua vain suomalaislasten opettamiseen, muut joutuvat maksamaan itse.

Ensimmäiset perustettiin Kanadaan 1960-luvulla.

Lapsi oppii kaikki kielet

Vaatesuunnittelija Maria Winters keskustelee ranskaksi neljävuotiaan Harper-tyttärensä kanssa. Hän on kotoisin Kongosta mutta asunut Ranskassa, Englannissa ja Suomessa. Nyt perhe asuu Yhdysvalloissa. Wintersin perheeseen kuuluu kaksi lasta ja amerikkalainen aviomies.

"Lapset ovat kuin pesusieniä. He oppivat kieltä helposti. Asuin Suomessa kymmenen vuotta. Lapset ovat syntyneet Kaliforniassa. Meillä on Suomen ja Yhdysvaltojen kaksoiskansalaisuus. Vanhempani asuvat yhä Suomessa. Käymme siellä kerran vuodessa", Winters selittää selvällä suomenkielellä.

Kielitalkoissa auttaa suomalainen lastenhoitaja.

"Harper on käynyt Suomi-koulua vuoden verran ja osaa jo luetella numerot. Puolitoista tuntia kahdesti kuussa ei riitä opettamaan kieltä, mutta se on silti jotain", Maria miettii.

Sitkeä tankkaus auttaa

Lappeenrannasta kotoisin oleva opettaja Hilkka Muro on ollut mukana Suomi-koulun toiminnassa kymmenen vuotta. Hän tuli Yhdysvaltoihin vaihto-oppilaaksi ja tapasi täällä tulevan miehensä.

Perheessä on kaksi lasta: 13-vuotias Meri-tytär ja 7-vuotias Magnus-poika.

"Kieltä on jatkuvasti ylläpidettävä kotona puhumisen ja median kautta", Muro toteaa.

Magnus-poika teki viime vuonna suomenkurssinsa nettikoulu Kulkurissa. Koska puoliso on amerikkalainen, suomen puhuminen lapsille jää äidin harteille. Hän on tankannut kieltä lapsilleen sinnikkäästi kaikki nämä vuodet.

"Niin täytyy tehdä, ei se muuten tartu. Mutta on liian yksipuolista, jos vain yksi ihminen puhuu kieltä. Pitää lisäksi käydä Suomi-koulua ja skypettää isovanhemmille", Hilkka Muro luettelee.

Meri-tytär toimii apuopettajan roolissa. Yhdysvalloissa syntynyt tyttö on käynyt Suomessa kerran vuodessa koko elämänsä ajan.

"Puhumme kotona suomea ja julkisilla paikoilla englantia", Meri selvittää.

Magnus-poika on myös motivoitunut oppimaan kieltä.

"Välillä hän häiriköi tunnilla", Hilkka-äiti nauraa.

"Mä osaan puhuu suomi, joo", poika vakuuttaa.

Lasten koulunkäynti päättyy yhteiseen lounaaseen.

Aikuiset mukana eri syistä

Iltapäivällä alkaa aikuisten luokka, vetäjänään Maarit Häkkinen. Viisihenkinen ryhmä opettelee päivämääriä, vuodenaikoja ja sanojen sijamuotoja. Aikuisopiskelijat saavat kieliopin lisäksi ripauksen Suomen kulttuuria: tänään puhutaan kirjailija Sakari Topeliuksesta.

Aikuisilla kieliopintoihin vetävät omat juuret tai yleinen Suomen eksoottisuus.

Lastentarhan hallinnossa toimiva Miriam Youngerman on opiskellut kieltä neljä vuotta.

"Minulla on pitkäaikainen kiinnostus Suomeen, sen ihmisiin ja kieleen. Sinne ei ole sukusiteitä, mutta olen vuosien varrella tuntenut suomalaisia", hän perustelee.

Musiikinopettaja Dorothy Caimano varttui New Yorkin Brooklynin Finntownissa.

"Olen puoliksi suomalainen isäni puolelta. Tavoitteenani on pystyä lukemaan isoäitini runoja, jotka minulla on tallessa", Dorothy paljastaa.

Markkinointimies Daniel Partovin isä on Iranista ja äiti Suomesta. Vanhemmat kohtasivat Suomessa ja muuttivat Yhdysvaltoihin, jossa lapset ovat syntyneet. Nuorimies opiskelee kieltä kaksoissiskonsa Saran kanssa.

"Suomi oli äidinkielemme, mutta jossain vaiheessa äiti lopetti sen puhumisen. Osa kielestä unohtui, osa on hautautunut jonnekin muistin syövereihin", Daniel kertoo.

Hän on käynyt Suomessa kymmenen kertaa ja viettänyt siellä pisimmillään koko kesän.

Kirjastonhoitaja Lisle Footella on opinnoilleen erikoinen perustelu.

"Näin Aki Kaurismäen elokuvan Mies vailla menneisyyttä ja kiinnostuin sen takia kielestä", Foote paljastaa.

Hän on opiskellut suomea 14 vuoden ajan, viimeiset neljä Suomi-koulussa. Innostunut opiskelija lukee ja kuuntelee kieltä myös omatoimisesti netin kautta. Sen kuulee hänen kielitaidossaan.

"Olen ollut Suomessa kahdesti ja haluaisin palata sinne vielä jonain päivänä", Foote toivoo.

500 taalan vuosihinta

Oppitunnin päätteeksi shekit vaihtavat omistajaa. Opiskelu maksaa aikuisilta 500 dollaria (432 euroa) vuodessa. Hintaan sisältyy 16 tapaamista. Opettaja kuittaa työstään palkkaa runsaat neljäkymmentä euroa tunnilta. Lasten koulutusta rahoittavat myös Suomi-Seura ja opetusministeriö.

Opettaja selvästi nauttii työstään.

"Tämä on nyt viides vuoteni täällä. Minulla on ollut yhteensä 15 oppilasta. Toiset innostuvat vähäksi aikaa, toiset ovat opiskelleet jo monta vuotta," Maarit Häkkinen kuvailee.

Suomi-koulu tulee tarpeeseen muuttuvassa maailmassa, jossa suomalaisperhe saattaa löytää itsensä maapallon toiselta puolelta, tai ulkomaalainen kiinnostua kielestämme.

# data[].attributes.attachment_link.title
Äidinkieli ruostuu ja unohtuu vähitellen maailmalla - Näin Kaliforniassa Suomi-koulu auttaa kaikenikäisiä oppimaan ja ylläpitämään suomen kielen taitoa - Seura.fi

# data[].attributes.attachment_link.description
Jaa artikkeli uutiskirje Miten pitää huolta siitä, että ulkomailla asuessa lapsilla säilyy kosketus suomen kieleen? Kävimme katsomassa, miten Kalifornian Suomi-koulussa niin lapset kuin aikuisetkin pääsevät taas tähän pohjoiseen kieleen kiinni. Lauantaiaamu Kalifornian Santa Monicassa. Äidit tuovat lapsiaan luterilaisen kirkon kerhotiloissa pidettävään kouluun. Se kokoontuu joka toinen viikko.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
New Yorkissa asuva, kansainvälisesti menestynyt ruotsinsuomalainen taiteilija Tony Sjöman avaa Hanasaaressa Dome Dossier -näyttelyn, joka on esillä kesäkuun alusta elokuun loppuun.

Sjöman loi nuoruudessaan nimeä graffititaiteilijana Bergsjönissä, Göteborgin harmaassa lähiössä.

Sjöman pitää Hanasaaren-näyttelyään yhtenä uransa kohokohdista. Hän tuo Hanasaaren galleriaan kahdeksan uutta öljymaalausta, neljä silkkipainotyötä ja seinämaalauksen, jonka hän maalaa suoraan gallerian seinään.

# data[].attributes.attachment_link.description
New Yorkissa asuva, kansainvälisesti menestynyt ruotsinsuomalainen taiteilija Tony Sjöman avaa Hanasaaressa Dome Dossier -näyttelyn, joka on esillä kesäkuun alusta elokuun loppuun. Sjöman loi nuoruudessaan nimeä graffititaiteilijana Bergsjönissä, Göteborgin harmaassa lähiössä. Sjöman pitää Hanasaaren-näyttelyään yhtenä uransa kohokohdista. Hän tuo Hanasaaren galleriaan kahdeksan uutta öljymaalausta, neljä silkkipainotyötä ja seinämaalauksen, jonka hän maalaa suoraan gallerian seinään.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kuntavaalien ennakkoäänestys järjestettiin tänä vuonna 71 maassa, joissa oli yhteensä 102 äänestyspaikkaa. Lisäksi parilla kymmenellä suomalaisilla aluksella järjestettiin aluksen henkilökunnalle ennakkoäänestys. Laivoilla äänesti runsaat sata miehistön jäsentä. Myös kriisinhallintajoukkojen tukikohdissa Irakin Erbilissä ja Libanonissa oli mahdollisuus äänestää ennakkoon.

Eniten äänestäjiä kävi Espanjan ennakkoäänestyspaikoissa, yhteensä 318, joista Fuengirolassa 198. Toiseksi eniten äänioikeutta käytettiin Belgiassa, jossa äänesti 282 henkilöä. Seuraavaksi vilkkaimmin äänestettiin Virossa: yhteensä 158 henkilöä. Libanonissa äänensä antoi 136 henkilöä ja Venäjällä 138.

Suomalaisilla on ollut mahdollista äänestää ulkomailla myös kirjeitse. Tämä on ollut myös suositeltavaa, sillä koronapandemian johdosta ei ole etukäteen voitu olla varmoja, kyetäänkö kaikissa jo suunnitelluissakin äänestyspaikoissa järjestämään ennakkoäänestystä ja äänestäjiä kehotettiin varmuuden vuoksi tilaamaan kirjeäänestysmateriaali ulkomaille.

Toukokuussa jouduttiin peruuttamaan mm New Delhin ja Kathmandun suunniteltu ennakkoäänestys. Kirjeitse äänestäneiden määrää ei ole vielä saatavilla. Kirjeäänestyksen järjestämisestä vastaa oikeusministeriö.

Lisätietoja: Passi- ja notaaripalvelujen yksikönpäällikkö Leena Ritola, puh. 0295 351 524

Ulkoministeriön sähköpostiosoitteet ovat muotoa etunimi.sukunimi@formin.fi.

# data[].attributes.attachment_link.title
UM: Kuntavaalien ennakkoäänestys - ulkomailla äänesti 2684 henkilöä | Ulkoministeriö / Utrikesministeriet

# data[].attributes.attachment_link.description
Kuntavaalien ennakkoäänestys järjestettiin tänä vuonna 71 maassa, joissa oli yhteensä 102 äänestyspaikkaa. Lisäksi parilla kymmenellä suomalaisilla aluksella järjestettiin aluksen henkilökunnalle ennakkoäänestys. Laivoilla äänesti runsaat sata miehistön jäsentä. Myös kriisinhallintajoukkojen tukikohdissa Irakin Erbilissä ja Libanonissa oli mahdollisuus äänestää ennakkoon. Eniten äänestäjiä kävi Espanjan ennakkoäänestyspaikoissa, yhteensä 318, joista Fuengirolassa 198.

# data[].attributes.attachment_link.title
Matkustusrajoitukset | Koti-ikävää potevat ulkosuomalaiset iloitsevat, kun Suomi höllensi matkustusrajoituksia lomien kynnyksellä: "Onhan tämä ihan loistavaa"

# data[].attributes.attachment_link.description
Saksalais-suomalainen perhe ei ole nähnyt lasten isovanhempia kohta kahteen vuoteen. Torstaina se alkoi näyttää taas mahdolliselta.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Koronapandemia on osoittanut, että suomalainen auktoriteettiusko on pelkkä myytti, kirjoittaa kolumnissaan Annamari Sipilä.

Aina kun seisoskelen yksikseni tyhjissä liikennevaloissa odottelemassa valon vaihtumista punaisesta vihreään, muistelen erästä tapaamaani brittihistorioitsijaa, joka mollasi suomalaisten aloitekykyä. Hän kuvasi suomalaisia auktoriteettiuskoiseksi kansaksi, jolta puuttuu halu johtaa.

Hymyilin kohteliaasti, vaikkakin vinosti, mutta otin salaa itseeni. Tapaaminen jätti haavan, joka aukeaa aina liikennevaloissa. Odotanko kiltisti vihreää, koska uskon liikaa auktoriteetteihin? Vai onko lainkuuliaisuuteni pikemminkin osoitus siitä, että ajattelen omilla aivoillani, enkä ole kenen tahansa professorin tai satunnaisen kanssakulkijan sätkyteltävissä ja johdateltavissa?

Viimeistään koronapandemia on osoittanut, että suomalainen auktoriteettiusko on pelkkä myytti. Suomalainen ei halua uskoa valtaapitävien määräyksiä - suosituksista puhumattakaan - vaikka kyseenalaistaminen ja kapinointi vaarantaisi oman hengen.

Britanniasta katsottuna suomalainen keskustelu liikkumisrajoituksista ja maskipakosta on kuin toiselta planeetalta. Suomessa nimenomaan keskustellaan ja väännetään perustuslain-, tarkoituksen- ja oikeudenmukaisuudesta. Britanniassa ja monessa muussa Euroopan maassa marssijärjestys on ollut jo yli vuoden toinen: hallitus määrää ja kansa tottelee. Jos kansa jotain mukisee, ei se maskin takaa kuulu.

"Mikseivät suomalaiset voi vain tehdä niin kuin pitää?" tuhahti eräs ulkosuomalainen tuttu pari päivää sitten.

Se huvitti. Suomalaiset, nuo pandemia-ajan kapinalliset.

Mutta mitä oikein on "niin kuin pitää"?

Ulkopuolelta katsottuna on vaikea päättää pitäisikö suomalaista pandemiavääntöä ihailla vai surkutella.

Ovatko suomalaiset demokratian sankareita, jotka eivät oikaise oikeusvaltion periaatteista edes keskellä kriisiä? Vai takerrutaanko kriisinhoidossa lillukanvarsiin, kun pitäisi kroolata kansalliselle pelastusrenkaalle? Joko me suomalaiset olemme hyvin fiksuja ja valveutuneita. Tai sitten olemme hyvin lyhytnäköisiä ja tyhmiä.

Suomessa on saatu elää ensimmäinen pandemiavuosi kansainvälisesti katsoen suoranaisessa idyllissä. On voitu mökkeillä ja matkustella kotimaassa, kahvitella tuttujen kanssa, istuskella ravintoloissa, shoppailla kauppakeskuksissa, kaulailla karaokebaareissa ja käydä kampaajalla.

Samaan aikaan esimerkiksi Englannissa on viruttu jo kuukausikaupalla kotona. Liikkumisrajoitukset ovat arkipäivää. Tuttuja ei saa tavata, eikä lähipiirin ulkopuolelle matkustaa. Maskipakko on itsestäänselvyys. Kauppaan, bussiin tai maanalaiseen on turha yrittää ilman naamasuojusta. Nyt rokotusten edetessä rajoitukset alkavat pikkuhiljaa vapautua. Jos hyvin käy, juhannukseksi palataan jo "normaaliin".

Britannia on tietysti iso maa, johon mahtuu myös monta rajoituskriitikkoa ja maskikapinallista. Monet heistä ovat konservatiivihallitusta oikeammalla, ja omasta mielestään myös oikeammassa. Mutta toisin kuin suomalaispäättäjien monipuoluejärjestelmässä, brittihallituksen ei tarvitse kuunnella hallituskumppaneita tai oppositiota. Iso enemmistö alahuoneessa takaa sen, että koronalait menevät läpi. Ja vaikka pääministeri Boris Johnson määrääkin koronarajoituksista vain Englannissa, eivät Skotlanti, Wales ja Pohjois-Irlanti voi vetää täysin omaa linjaa.

Britit ylpeilevät usein auktoriteettikammollaan ja horjumattomilla vapausoikeuksillaan. Pandemia yhdessä kaksipuoluejärjestelmän kanssa on johtanut kuitenkin auktoriteetin voittoon: oma harkinta ei ole sallittua, jotta yhteinen hyvä saavutettaisiin. Samaan aikaan mukamas-auktoriteettiuskoisessa Suomessa on eletty lähes miten haluttu. Oma harkinta on saanut ohjata omaa tekemistä. Nyt kun tekemisiä pitäisi rajoittaa, ei oma harkinta joustakaan. Auta, oi auktoriteetti.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kolumni | Suomalaiset ovat liikkumisrajoitusten kanssa joko hyvin tyhmiä tai hyvin fiksuja

# data[].attributes.attachment_link.description
Koronapandemia on osoittanut, että suomalainen auktoriteettiusko on pelkkä myytti, kirjoittaa kolumnissaan Annamari Sipilä. Aina kun seisoskelen yksikseni tyhjissä liikennevaloissa odottelemassa valon vaihtumista punaisesta vihreään, muistelen erästä tapaamaani brittihistorioitsijaa, joka mollasi suomalaisten aloitekykyä. Hän kuvasi suomalaisia auktoriteettiuskoiseksi kansaksi, jolta puuttuu halu johtaa. Hymyilin kohteliaasti, vaikkakin vinosti, mutta otin salaa itseeni.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Tänä kesänä 28.7.-1.8.2021 Työväen Musiikkitapahtumassa lavalle nousee mielenkiintoinen, tasokas ja monipuolinen esiintyjäkaarti viitenä päivänä.

Festivaaliohjelmaa on tarjolla rohkeasti yksi päivä aiempaa enemmän ja iso muutos on se, että festivaalialue vaihtaa paikkaa. Myös uudelta alueelta löytyy tehtaan piiput sekä järven rantaa. Festivaali rakentuu Valkeakoskella Kirjasniemeen entisen kuitutehtaan kupeeseen, jossa tunnelmallinen Mallasveden ranta-alue ja paikallinen teollisuushistoria luovat tapahtumalle hienot puitteet. Myös tapahtumatoimisto muuttaa kuitutehtaan entiseen pääkonttoriin.

Vuodesta 2010 alkaen festivaali on järjestetty Valkeakosken keskustassa UPM Tervasaaren tehtaan ja Myllysaaren museon alueella. Sopimuskauden umpeutuessa UPM Tervasaari ja Työväen Musiikkitapahtuma ry neuvottelivat jatkosta ja samanaikaisesti tapahtumalle kartoitettiin myös vaihtoehtoisia sijainteja.

- Tapahtuman puolesta haluan kiittää UPM Tervasaaren tehdasta ja Myllysaaren museon henkilökuntaa hyvästä yhteistyöstä kuluneen vuosikymmenen aikana, jona tapahtuma on saanut alueella kehittyä ja kasvaa. Hienoa että yhteistyö UPM Tervasaaren tehtaan kanssa jatkuu, Työväen Musiikkitapahtuma ry:n toiminnanjohtaja Marianne Haapoja kertoo.

Uusi alue tarjoaa festivaalille monia mahdollisuuksia ja potentiaalia kasvuun. Aiempaa laajemmalla alueella pystytään panostamaan myös terveysturvallisuuteen ajan vaatimusten mukaisesti. Etäisyys Valkeakosken Kauppatorilta on valaistua kävely- ja pyörätietä pitkin noin 1,2 km ja esimerkiksi Hotelli Waltikasta 700 metriä. Liikennöintiin alueelle tuodaan useita palveluja: Kaupungin keskustasta kulkevat Valkeakosken Liikenteen non-stop bussivuorot, katujuna ja ravintolalaiva. Pysäköinti järjestetään läheisen Jäähalli Wareenan parkkialueelle. Tapahtuma levittäytyy festivaalialueen lisäksi muuallekin, kuten Kirjaslammen tanssilavalle ja Tehtaan kentälle, jossa pelataan lauantaina 31.7. Haka-HIFK ottelu klo 15.

Ohjelmistoon on kiinnitetty kotimaisia huippuartisteja ja suursuosikkeja: Popeda, Erja Lyytinen, Muska, Vesterinen Yhtyeineen, Korpiklaani, Antti Ketonen, Erika Vikman, Gasellit, BEHM, Mouhous, Lasten hautausmaa, Mariska, Kake Randelin, Konsta Hietanen, Tiisu, Los Salsanismo ja Banda Caribe Helsinki. Lisää artistijulkistuksia on luvassa kevään aikana. Ohjelmistossa on myös lapsiperheille suunnattu konsertti ja sirkusesitys, päivätanssit sekä Laulu ottaa kantaa -klubi, jossa Martti Suosalo tulkitsee Vysotskyn lauluja konsertissa Totuus ja Valhe. Lisäksi tapahtuma nostaa joka vuosi esille vähemmistökulttuureita, joista tänä kesänä esillä ovat ruotsinsuomalaiset ja saamelaiset.

Tapahtumarannekkeiden myynti alkaa perjantaina 26.3. Tiketissä. Useat ammattiliitot ja -osastot antavat jäsenilleen lipputukea.

Kesän 2020 koronataukoa lukuun ottamatta Työväen Musiikkitapahtuma on järjestetty vuodesta 1972 alkaen, joten vuonna 2022 juhlitaankin jo 50-vuotista festivaalia.

# data[].attributes.attachment_link.description
Tänä kesänä 28.7.-1.8.2021 Työväen Musiikkitapahtumassa lavalle nousee mielenkiintoinen, tasokas ja monipuolinen esiintyjäkaarti viitenä päivänä. Festivaaliohjelmaa on tarjolla rohkeasti yksi päivä aiempaa enemmän ja iso muutos on se, että festivaalialue vaihtaa paikkaa. Myös uudelta alueelta löytyy tehtaan piiput sekä järven rantaa. Festivaali rakentuu Valkeakoskella Kirjasniemeen entisen kuitutehtaan kupeeseen, jossa tunnelmallinen Mallasveden ranta-alue ja paikallinen teollisuushistoria luovat [...]

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kolme ulkosuomalaista kertoo, miten he ovat pärjänneet tiukkojen koronasulkujen keskellä ja antavat parhaat vinkkinsä tilanteen kestämiseen.

Suomessa on viime päivät väännetty kättä kovista toimista koronaepidemian suitsemiseksi. Liikkumisrajoituksia on valmisteltu pitkään, mutta lopullisia päätöksiä ei vielä ole tehty.

Valtioneuvoston kanslia julkaisi keskiviikkona luonnoksen esityksestään erillislaiksi liikkumisvapauden ja lähikontaktien väliaikaisesta rajoittamisesta. Sen mukaan ulkoilla voisi enintään kahden henkilön kanssa, mutta esimerkiksi ajanvietto kauppakeskuksissa olisi kiellettyä. Esimerkiksi töissä, koulussa, ruokakaupassa ja postissa saisi käydä.

Esitys sisältää myös maskipakon alueilla, joissa liikkumista rajoitetaan.

Lue lisää: Valtioneuvoston kanslia julkaisi esitysluonnoksen liikkumisrajoituksista: Näistä 12 syystä liikkuminen olisi edelleen sallittua

Suomen "sulkutila" ei ole tähän mennessä ollut yhtä tiukka kuin "lockdown" monessa muussa maassa. Tiukkoja ulkonaliikkumiskieltoja määrättiin maailmalla jo viime keväänä. Esimerkiksi Espanjassa lapset eivät pitkään aikaan päässeet edes ulos leikkimään.

Tässä jutussa kolme ulkosuomalaista kertoo, miten he ovat selvinneet tiukoista koronasuluista. He myös antavat parhaat vinkkinsä tilanteen kestämiseen.

Saksassa loppuvuonna äkillisesti pahentunut koronatilanne on saatu hiljalleen tasaantumaan tiukoilla rajoitustoimilla. Nyt yhteiskunta on alkanut hitaasti avautua joulukuun puolivälistä kestäneiden koronasulkujen jälkeen. Parturit ja kampaamot avasivat ovensa maaliskuun alussa. Täysin rajoittamattomia palveluita Saksassa ei ole ollut ollenkaan epidemian alkamisen jälkeen.

Berliinissä asuva Noora Laine-Müller, 32, muutti Berliiniin miehensä ja 3- ja 5-vuotiaiden lastensa kanssa elokuussa 2020. Perhe muuttaa tietyn väliajoin Nooran miehen työn takia. Ennen Berliiniä perhe asui Tallinnassa ja ehti kokea kevään 2020 liikkumisrajoitukset myös siellä.

"Tallinnassa oli leikkipuistotkin kiinni. Verrattuna Viron nykytilanteeseen meininki oli aivan erilainen. Silloin ei voinut tehdä paljon mitään muuta kuin olla kotona tai mennä lähipuistoon palloilemaan."

Berliinissä Laine-Müller työskentelee hakukoneoptimointifirmassa ja toimii yrittäjänä hyvinvoinnin parissa. Lisäksi hän opiskelee etänä muun muassa ravitsemusneuvontaa ja joogaopettajaksi.

Joulukuusta maaliskuuhun kestäneen koronasulun aikana kaupungissa olivat auki vain ruokakaupat ja apteekit. Koulut ja päiväkodit olivat lähes täysin kiinni, samoin urheilupaikat. Tämän takia berliiniläiset innostuivat helmikuussa muun muassa hiihtämään ja pulkkailemaan. Maskipakko Berliinissä on ollut keväästä asti.

"Lisäksi sulun aikaan sai tavata vain yhtä kotitalouden ulkopuolista, se tuntui hyvin tiukalta. Sama rajoitus koski sisällä ja ulkona tapaamista", Laine-Müller sanoo.

"Kyllä siinä joustoa vaadittiin, kun oli pienten lasten kanssa kotona useamman kuukauden. Lisäksi minulla ja miehilläni on molemmilla kiinteä työaika vaikka etänä olemmekin. Onneksi Saksassa jokainen vanhempi sai vuodeksi ylimääräisiä sairaslomapäiviä, noin kymmenen lasta kohti."

Nyt koulut ja päiväkodit ovat auki. Laine-Müllerin lasten päiväkodissa on tosin yhä joitain rajoituksia, lapset pyritään esimerkiksi pitämään tietyissä ryhmissä eikä ryhmiä sekoiteta.

Ulkonaliikkumiskieltoa Berliinissä ei ole ollut. Toisin on esimerkiksi Baijerin osavaltiossa, jossa Laine-Müllerin appivanhemmat asuvat.

"Joulun aikaan siellä oli ulkonaliikkumiskielto iltayhdeksältä. Kun ajoimme jouluksi käymään, kyllä pelkäsimme ehdimmekö perille tarpeeksi ajoissa vai pysäyttääkö poliisi."

Vaikka vuosi on ollut täynnä työn ja lapsiperhearjen tasapainottelua, ja välillä on ollut hankalaa saada omaa aikaa, Laine-Müller kokee vuoden olleen tärkeä.

"Oman mielialan kannalta tämä on ollut positiivinen vuosi, sillä olen tehnyt itselle mielekkäitä asioita ja kehittänyt itseäni. Olen opiskellut etänä ja löytänyt uusia ystäviä sosiaalisen median kautta eri puolilta maailmaa."

"Olisi varmasti ollut erilaista olla yksin, ilman mitään sosiaalisia kontakteja."

Brasilian Rio de Janeirossa asuva Seppo Suomela, 62, on ehtinyt nähdä koko pandemia-ajan Brasiliassa. Ensimmäiset tartunnat maassa todettiin kevään 2020 karnevaalien jälkeen. Sittemmin tartuntoja on raportoitu yli 11,5 miljoonaa. Vain Yhdysvalloissa on todettu enemmän.

Suomela on koulutukseltaan lääkäri ja on työskennellyt muun muassa Maailman terveysjärjestö WHO:lla. Nyt hän työskentelee muun muassa freelance-toimittajana.

Suomela on asunut Rion Copacabanalla 14 vuotta. Hänen mielestään Brasiliassa koronakriisiä on syventänyt muun muassa maan suuri eriarvoisuus sekä kansallisen koronastrategian ja -ohjelman puuttuminen ja toisaalta politiikan sotkeutuminen kansanterveydellisiin päätöksiin. Virus leviää lähes väistämättä köyhissä faveloissa, joissa ei ole juoksevaa vettä ja asumistiheys on valtava.

Ehkäpä maailman pahimpia paikallisia epidemioita on sijoittunut Amazonian osavaltion pääkaupunkiin Manaukseen.

"Manauksessa virus kulki läpi lähes koko väestön. Osavaltion terveydenhuollon verkosto on hauras ja huoltokuljetukset sinne ovat vaikeita. Tammikuussa teho-osastoilta loppui sairaalahappi eikä työntekijöitä yksinkertaisesti riittänyt. Lopulta sairaalat joutuivat käännyttämään ihmisiä pois, kuolleista noin 20-30 prosenttia kuoli kotonaan."

Riossa alkoi marraskuussa toinen aalto ja ilmaantuvuus on nousussa. Manauksessa joulukuun lopulla ilmennyt uusi virusmuunnos leviää nyt muuallakin maassa.

"Koska uusi virusmuunnos on sairastuttanut Manauksessakin koronataudin jo kertaalleen sairastaneita, sama on oletettavissa myös muualla."

Suomela itse sairasti koronan kotonaan viime keväänä. Hengitystieoireet jatkuivat parantumisen jälkeen noin kolme kuukautta.

"Suurin huolenaiheeni on se, etten tiedä suojaako jo sairastettu tauti tai maassa käytössä olevat Coronavacin tai Astra Zenecan rokotteet uudelta muunnokselta. Tehopaikkojen puute pelottaa monia."

Liikkumisrajoitukset alkoivat Riossa vuosi sitten maalis-huhtikuussa. Kotoa sai poistua vain kauppaan, apteekkiin tai ulkoilemaan.

"Asun puolisoni kanssa vilkkaan pääkadun varrella, eikä Copacabanalla ole koskaan hiljaista. Mutta silloin oli. Katu hiljeni kuin Suomessa jouluaattona."

Ulkoilla sai, mutta ei rannalla.

"Rio on rantakaupunki ja ihmiset rakastavat rantaa. Niiden kiinni laittaminen oli riolaisille emotionaalisesti iso asia, vähän sama kuin Suomessa suljettaisiin metsät."

Alkavan toisen aallon takia Riossa on ollut voimassa noin viikon ajan osittainen liikkumiskielto iltayhdestätoista aamuviiteen.

"Sinä aikana kaikki turha liikkuminen on kielletty, mutta toki töihin tai päivystävään apteekkiin saa mennä. Tällä kertaa myös rannat ovat auki, mutta oletan, että ne suljetaan uudestaan, vaikka päätös onkin poliittisesti arkaluontoinen. Riossakin sairaaloiden tehohoitopaikat alkavat täyttyä."

Helmikuussa Espanjan Kataloniassa oli käynnissä pandemian kolmas aalto, joka johti tiukkoihin rajoituksiin esimerkiksi liiketoiminnan osalta. Nyt tartuntojen määrä on laskussa, mutta espanjalaisten on muun muassa yhä pysyteltävä kotikonnuillaan pandemian takia määrätyn matkustuskiellon takia.

Kalle Peura, 26, muutti Espanjan Barcelonaan opiskelemaan Conservatori Liceun musiikkikouluun syksyllä 2019. Kun maaliskuussa 2020 koulusta kerrottiin, että opiskelijoiden kannattaa hakea soittimensa varmuuden vuoksi kotiin, Peura oli kiertueella Suomessa.

Parin päivän päästä tuli tieto, että koulu suljetaan kahdeksi viikoksi. Sulku venyi kuuden kuukauden mittaiseksi, joten Peura jäi Suomeen vanhempiensa luo Kauhavalle. Siellä piano oli onneksi jo valmiina.

"Opiskelin Suomesta käsin etänä, videoin soittoani ja lähetin niitä Barcelonaan."

Barcelonan-asunnossa hänellä ei olisi edes ollut pianoa, vaan aika olisi mennyt koulun avaamista odotellessa.

"Barcelonaan jääneet koulukaverini viettivät kuukauden tiukassa sulussa, samoin kaupungissa asuva suomalainen tuttavaperheeni."

Barcelonassa ei saanut kuukauteen poistua kotoa edes ulkoilemaan, vain kaupassa ja apteekissa sai käydä.

Syyskuussa 2020 Peura muutti takaisin Barcelonaan, koska opinnot paikan päällä jatkuivat. Koronapandemia ei ole kuitenkaan ole vaikuttanut paljolti opiskeluun, Peura arvioi.

"Klassisen musiikin opiskeleminen on paljon omaa, itsenäistä harjoittelemista koululla. Toki se puoli puuttuu, ettei nyt pääse esiintymään."

Muuhun elämään pandemia kyllä vaikuttaa. Julkisissa kulkuvälineissä on vähennetty vuoroja ja toisaalta rajoitettu matkustajamäärää. Samoin ravintoloissa ja baareissa asiakaspaikkoja rajataan. Osa paikoista noudattaa rajoituksia säntillisesti ja osa ei.

"Espanjalaisten elintapoihin kuuluu illan istuminen ulkona, mutta nyt kansanluonteelle ominainen sosiaalisuus on rajattu pois. Osa menee silti ostamaan ravintoloista oluen ja juo sen ulkona."

Peura kertoo miettineensä, kuinka maan palveluala kärsii ja ihmisten huonovointisuus lisääntyy. Työpaikat menevät alta ja kaduilla on enemmän kodittomia.

Barcelonassa puhutaan koronakuplista. Yhdessä asuvat muodostavat yhden kuplan, ja tällä hetkellä sisätiloissa saa olla enintään kaksi kuplaa. Asuminen neljän hengen kimppakämpässä on vaatinut joustamista.

"Koska kuplassamme on neljä, meidän pitää pitää huolta ettei liikaa ihmisiä eri kuplista kokoonnu yhteen."

Peura kertoo suosivansa kavereiden tapaamista ulkona.

"Menemme istumaan täällä asuvien kesken puistoon, toki se auttaa, että täällä on jo lähes 20 astetta lämmintä."

# data[].attributes.attachment_link.title
Koronavirus | Ulkomailla asuvat suomalaiset kertovat, miten todellinen "lockdown" mullisti elämän ja miten siitä selviää

# data[].attributes.attachment_link.description
Kolme ulkosuomalaista kertoo, miten he ovat pärjänneet tiukkojen koronasulkujen keskellä ja antavat parhaat vinkkinsä tilanteen kestämiseen. Suomessa on viime päivät väännetty kättä kovista toimista koronaepidemian suitsemiseksi. Liikkumisrajoituksia on valmisteltu pitkään, mutta lopullisia päätöksiä ei vielä ole tehty. Valtioneuvoston kanslia julkaisi keskiviikkona luonnoksen esityksestään erillislaiksi liikkumisvapauden ja lähikontaktien väliaikaisesta rajoittamisesta.