# data[].attributes.attachment_link.title
Назар Стодоля. Тарас Шевченко. Повне зібрання творів. Том. 3.

# data[].attributes.attachment_link.description
Шевченко Т. Г. Повне зібрання творів: У 12 т. / Редкол.: М. Г. Жулинський (голова) та ін. - К.: Наук. думка, 2001. - ISBN 966-00-0625-X
Т. 3: Драматичні твори. Повісті. - 592 с.: портр. ISBN 966-00-0683-7
Друкуються повісті «Наймичка», «Варнак», «Княгиня», «Музыкант», «Несчастный», «Капитанша», п’є…

# data[].attributes.body
предметні компетентності

розуміння духовного імпульсу, який подала діяльність Шевченка – драматурга в розвитку українського професійного театру;

ключові компетентності

оцінювання й характеристика внеску Т. Шевченка в скарбницю української драматургії, у розвиток української літературної мови, у світовий мистецький поступ; уміння користуватися різними джерелами інформації; узагальнення й систематизація її.

# data[].attributes.headline
Вступне слово

# data[].attributes.subject
Вступне слово

# data[].attributes.body
У своїй творчості Т. Шевченко неодноразово звертався до історичного минулого свого народу, шукав там відповідь на гострі проблеми сучасності. Особливо митець захоплювався добою козаччини, яка приваблювала його своєю героїкою, волелюбними настроями. Тому і показував її часто у своїх творах як взірець життя, гідною людини, утверджуючи необхідність боротьби проти самодержавно-кріпосницької системи, яка принижувала національну гідність, калічила особистість. Серед кращих творів на цю тему є драма Тараса Григоровича «Назар Стодоля».

# data[].attributes.headline
Теорія літератури

# data[].attributes.subject
Теорія літератури

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Драма (грецьк. drama - дія) - один з літературних родів, який змальовує світ у формі дії, здебільшого призначений для сценічного втілення. Теорія Д. в її історичному розвитку неодмінно відбивала всі зміни в літературній і сценічній творчості, які відбувалися протягом тисячоліть. Аристотель у своїй праці "Поетика" розробив теорію трагедії, визначення якої як наслідування важливої і завершеної дії, що має певний обсяг, реалізується через дію, а не через розповідь і викликає через співчуття і жах очищення (катарсис), на багато століть сформулювало підходи до Д. Н.Буало, Ф.Шіллер, Г.-В.-Ф.Гегель, Ф.Прокопович, М.Довгалевський також в основу своїх концепцій Д, ставили дію. Однак підходи у кожного з них були різні. Теорія доби класицизму відзначалася нормативністю. Окремі поради, які давав, наприклад, Н.Буало ("Мистецтво поетичне") містили вимоги, що суттєво обмежували творчу активність письменника (єдність дії, місця і часу). Універсальні нормативи класицизму зазнали ревізії в добу Просвітництва: відбулася демократизація Д. та її мови. На початку XIX ст. оригінальну драматургійну систему створили романтики (Дж.Байрон, П.Шеллі, В.Гюго). Протягом останніх століть Д. стала активно читатися, переходячи з мистецтва сценічної дії у мистецтво художнього слова.. Теоретики літератури відзначають два жанрових типи Д. Перший - "аристотелівська", або "закрита" Д. Вона розкриває характери персонажів через їх вчинки. Для такої Д. притаманна фабульна побудова з необхідними для цього атрибутами - зав'язкою, розвитком дії, кульмінацією та розв'язкою. У ній зберігається хронологія подій і вчинків дійових осіб на відносно обмеженому просторі. Генетичні витоки такої Д. криються у творчості античних письменників (Еврипіда, Софокла). Свого піку вона досягла в добу класицизму (П.Корнель, Ж.Расін), не зникла в епоху Просвітництва (Ф.Шіллер, Г.-Е.Лессінг), розвивалася у літературі XIX ст. (В.Гюго, Дж.Байрон, І.Котляревський, Г.Квітка-Основ'яненко, О.Островський, І.Карпенко-Карий, І.Франко). Існує вона й у сучасній драматургії. Іншим жанровим типом є "неаристотелівська'Ч або "відкрита" Д. В її основі лежить синтетичне художнє мислення, внаслідок чого до драматичного роду активно проникають епічні та ліричні елементи, створюючи враження міжродової дифузії. Це характерно як для драматургії минулого (театри Кабукі і Но у Японії, музична драма в Китаї, "Обітниця Яугандхараяти" в Індії, "Перси" Есхіла у Греції), так і для сучасної драматичної творчості (Б.Брехт, Н.Хікмет, М.Куліш, Е.Іонеско, Ю.Яновський, Є.Шварц). Якщо у даному жанровому типі домінують епічні елементи, то така Д. називається епічною. Притаманними їй елементами можуть бути умовність, інтелектуалізація змісту, активне втручання письменника в дію. Епічна Д. яскраво представлена у творчості Б.Брехта, Н.Хікмета, М.Куліша, І.Кочерги. В центрі зображення ліричної Д. - внутрішній світ героїв. У ній значно посилюються естетичні функції умовності, деформуються часові та просторові параметри, складнішою стає композиція, домінують асоціативні зв'язки ("Чарівний сон" М.Старицького, "Одержима" Лесі Українки, "Соловейко-Сольвейг" І.Драча). Д. є специфічним видом мистецтва, який одночасно належить як літературі, так і театру. Лише у колективній творчості письменника, режисера, художника, композитора й акторів вона може стати помітним явищем літературно-мистецького життя. Відповідно до змісту та форми, характеру конфлікту драматичні твори поділяються на окремі види і жанри (драма, трагедія, комедія, фарс, водевіль, мелодрама, трагікомедія). У минулому побутували містерії, міраклі, мораліте, шкільні драми, інтермедії та ін.

# data[].attributes.attachment_link.description
Драма (грецьк. drama — дія) — один з літературних родів, який змальовує світ у формі дії, здебільшого призначений для сценічного втілення. Теорія Д. в її історичному розвитку неодмінно відбивала всі зміни в літературній і сценічній творчості, які відбувалися протягом тисячоліть. Аристотель у своїй п…

# data[].attributes.headline
Історія написання

# data[].attributes.subject
Історія написання

# data[].attributes.body
Глибоке вивчення минулого, пошук нових драматичних засобів його відтворення дали змогу Т. Шевченкові створити драму «Назар Стодоля» (1842–1843), яка стала явищем у європейській драматургії.

# data[].attributes.headline
Театральна доля

# data[].attributes.subject
Театральна доля

# data[].attributes.body
Виступивши 20 листопада, 6 грудня 1872 р. та 7 лютого 1873 р. в ролях Назара і Хоми Кичатого, М. Кропивницький започаткував вистави «Назара Стодолі» ще й в українському професіональному театрі на Наддніпрянській Україні. І саме тут драма «Назар Стодоля» стала у 80–90-х роках ХІХ і на початку ХХ ст. окрасою українських труп, особливо тих, якими керували і в яких грали корифеї українського театру: Марко Кропивницький, Михайло Старицький, Іван Карпенко-Карий, Микола Садовський, Панас Саксаганський, Марія Заньковецька, Ганна Затиркевич-Карпинська таін.

10 січня 1882 року у Києві почалися гастролі української трупи, створеної Марком Кропивницьким за участі Миколи Садовського. Дебютували драмою Тараса Шевченка «Назар Стодоля» з Миколою Садовським у головній ролі та з Марком Кропивницьким у ролі сотника Хоми Кичатого. Вистава мала надзвичайний успіх, була із захватом сприйнята українським глядачем, який давно прагнув почути рідне слово з підмостків театру.

# data[].attributes.headline
Словникова робота

# data[].attributes.subject
Словникова робота

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
БАЙБАРА́К, а, ч. Верхній чоловічий або жіночий сукняний одяг чи кожушок, критий сукном. - Якось я раз зібралась на музики, Взяла новенький синій байбарак (Сам., II, 1958, 9); Одягнений у сукняний байбарак домашнього виробу, дідок мав святковий вигляд (Кундзич, Пов. і опов., 1951, 72).

Словник української мови: в 11 тт. / АН УРСР. Інститут мовознавства; за ред. І. К. Білодіда. - К.: Наукова думка, 1970-1980. - Т. 1. - С. 89.

1) Верхняя одежда у гуцуловъ: родъ суконнаго полукафтанья. Шух. І. 126. Гол. Од. 68.

2) Родъ крытой женской шубки, крытаго овчиннаго тулупа. Канев. у. Борз. у. Заробила в мене грошенят на байбарак. Г. Барв. 251.

Словарь української мови: в 4-х тт. / За ред. Б. Грінченка. - К., 1907-1909. - Т. 1. - С. 20.

# data[].attributes.attachment_link.title
байбарак - Словник української мови - значення слова, це:

# data[].attributes.attachment_link.description
БАЙБАРА́К, а, ч. Верхній чоловічий або жіночий сукняний одяг чи кожушок, критий сукном. - Якось я раз зібралась на музики, Взяла новенький синій байбарак (Сам., II, 1958, 9); Одягнений у сукняний байбарак домашнього виробу, дідок мав святковий вигляд (Кундзич, Пов. і опов., 1951, 72).Байбарак, ка, м.1) Верхняя одежда у гуцуловъ: родъ суконнаго полукафтанья.

# data[].attributes.headline
Робота над змістом  акту першого

# data[].attributes.subject
Робота над змістом  акту першого

# data[].attributes.body
-          За яких часів відбуваються події у творі?

-          Про що свідчать на початку драми побут і оформлення столу, який приготувала Стеха?

-          У чому героїня дорікає сідоусому? Над чим розмірковувала ключниця, перебуваючи на самоті?

-          Як Стеха ставиться до рішення хазяїна видати заміж свою дочку за хорунжого? Що вона вирішила вдіяти?

-          Яким чином ключниця вирішила заінтригувати цікавою новиною Галю?

-          Чим Молочай викликав неприємні відчуття у дочки Кичатого?

-          Про що розповів Назар Галі?

-          Який художній засіб використано в описі Молочая та Назара?

-          За що Кичатий був удячний отцю Данилові?

-          У чому Стеха дорікала хазяїну?

-          Як поставився Хома щодо вирішення подальшої долі дочки?

-          Яку винагороду мала отримати Стеха від Кичатого чи Галі.

-          За яких умов ключниця пообіцяла хазяїну, що вона умовить його дочку вийти заміж за старого полковника?

-          Як Стеха вмотивувала переваги старого чоловіка над молодим?

-          У чому Кичатий і ключниця дорікали один одному?

-          Через що хазяїн вирішив віддати заміж свою дочку за нелюба?

-          Як Хому характеризували інші? Було говорю одно, а роблю друге; за се називали мене двуличним. Дурні, дурні! Хіба ж як говорим про огонь, так і лізти в огонь? Або як про чорнобриву сироту, так і жениться на їй? Брехня! Від огня подальш. Женись не на чорних бровах, не на карих очах, а на хуторах і млинах, так і будеш чоловіком, а не дурнем.

# data[].attributes.headline
Словникова робота

# data[].attributes.subject
Словникова робота

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Бібліографічне посилання: Путро О.І., Шандра В.С.СОТНИК [Електронний ресурс] . - Режим доступу: http://www.history.org.ua/?termin=Sotnyk (останній перегляд: 11.04.2022)

CОТНИК - 1) особа, яка очолювала сотню, військ. і адм.-тер. одиницю в Гетьманщині та Слобідській Україні в 2-й пол. 17 - 18 ст. Під час Національно-визвол. війни 1648-57 С. обирався на козац. сотенній раді та схвалювався полковою радою чи радою ген. старшини. Із 1687 посада С. стала призначуваною полковником або гетьманом, 1734-50 - Генеральною військовою канцелярією; у Слобідській Україні - царським урядом або місц. моск. адміністрацією. Після скасування гетьманства 1764 призначався президентом Малорос. колегії. С. на території сотні забезпечував військ., адм. і суд. владу, очолюючи сотенну старшину у складі сотенних отамана ( городового отамана), писаря, осавула, хорунжого. Як голова сотенного суду С. вирішував цивільні й незначні кримінальні справи. Посаду ліквідовано: у Слобідській Україні - 1765, Лівобережній Україні - на поч. 1780-х рр. У Правобережній Україні, що перебувала у складі Речі Посполитої, посаду С. скасовано 1711-14;

2) чин у козац. військах Рос. імперії з кінця 18 ст. до 1917, який відповідав чину поручика у регулярній армії. Упродовж 1798-1884 зараховувався до ХII класу Табелю про ранги, із 1884 переведений у Х клас зі зверненням "Ваше благородіє". Ліквідований 29 (16) грудня 1917 декретом РНК;

3) соцький (сотник) - виборна особа поліцейської влади в укр. губерніях Рос. імперії від останньої чверті 18 ст. до 1903. До його обов'язків входило стежити за дотриманням порядку в селі, під час ярмарків, реагувати на надзвичайні ситуації, затримувати різного роду втікачів, боротися з контрабандистами, шинкарюванням. Був присутній на церк. богослужінні, стежив за відвідуванням селянами церкви, дотриманням правосл. традицій. Відповідав за утримання шляхів, мостів, збирав дані про різні природні стихії, епідемії та повідомляв про них становому приставу, із 1878 - уряднику. Усі, хто проїздив через село, незалежно від чину і рангу, реєстрували в нього проїзні документи. На допомогу С. виділявся спец. загін із 12-ти осіб, озброєних палицями.

Вибори С. відбувалися на сході щорічно наприкінці грудня під контролем чиновників нижнього земського суду для не менше як 100 дворів. C. міг стати селянин у віці 20-60-ти років; він присягав у губернській канцелярії. На час займання посади звільнявся від держ. повинностей.

Посада С. ліквідована на основі висновку Держ. ради Рос. імперії "Об учреждении полицейской стражи в 46 губерниях Европейской России" від 5 травня 1903.

1. Левобережная Украина в составе Российского государства во второй половине ХVIII в. К., 1988

2. Історія держави і права України (Х - початок ХIХ століття). Дніпропетровськ, 1998

3. Сотский. В кн.: Государственность России: Словарь-справочник, кн. 5, ч. 2. М., 2005

4. Сотник. Там само

# data[].attributes.attachment_link.description
Бібліографічне посилання: Путро О.І., Шандра В.С.СОТНИК [Електронний ресурс] . - Режим доступу: http://www.history.org.ua/?termin=Sotnyk (останній перегляд: 11.04.2022) CОТНИК - 1) особа, яка очолювала сотню, військ. і адм.-тер. одиницю в Гетьманщині та Слобідській Україні в 2-й пол. 17 - 18 ст. Під час Національно-визвол. війни 1648-57 С. обирався на козац.

# data[].attributes.headline
Словникова робота

# data[].attributes.subject
Словникова робота

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Том (Україна - Українці) Кн. 1 Том (Україна - Українці) Кн. 2

ПОЛКОВНИК КОЗАЦЬКИЙ

Бібліографічне посилання: Панашенко В.В.ПОЛКОВНИК КОЗАЦЬКИЙ [Електронний ресурс] // Енциклопедія історії України: Т. 9: Па-Прик / Редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. НАН України. Інститут історії України. - К.: В-во "Наукова думка", 2013. - 688 с.: іл.. - Режим доступу: http://www.history.org.ua/?termin=Polkovnyk_kozatskyj (останній перегляд: 11.04.2022)

ПОЛКОВНИК КОЗАЦЬКИЙ - воєначальник в Україні 16-18 ст., який із середини - 2-ї пол. 17 ст. очолював козац. полкову адміністрацію, де зосереджувалася військ., цивільна й суд. влада на території полку. Уряд П.к. вважався виборним, хід і порядок виборів ґрунтувалися на відповідних козац. традиціях. Обирали П.к. на радах козацьких, з 1630-х рр. його призначав Вальний сейм. Із 2-ї пол. 17 ст. в Гетьманщині П.к. призначав гетьман або його обирала полкова рада за погодженням і з наступним затвердженням гетьманом та царським урядом. За правління рос. царя Петра I прерогатива призначення П.к. перейшла до рос. урядовців. Козацька старшина лише висувала трьох кандидатів з наданням письмових свідчень, що вони "люди добрі, заслужені, і в невірності не запідозрені", а одного з них призначав своїм указом цар чи сенат, які ставили на цю посаду вихідців не лише з козацької старшини, а й рос. військовослужбовців, у т. ч. іноземців за походженням. П.к. підпорядковувався гетьману і входив до складу старшинської ради. Окрім функцій козацького полководця у військ. походах, воєнних діях і битвах, комплектування, мобілізації і спорядження війська, забезпечення порубіжної і сторожової служби, зведення й утримання фортифікації він був повновладним господарем на території полку: відав військ. і фінансовими справами, призначав полкову старшину, очолював полкову раду, дбав про охорону полкової території, користувався правом надання земельних наділів полковій старшині та духовенству, дозволу на заснування слобід і хуторів, контролював акти купівлі-продажу землі та її межування, здійснював переписи населення, виконував адміністративно-поліцейські функції, відав справами громад. безпеки, освіти, стежив за розвитком внутр. торгівлі, утримував у належному стані шляхи сполучення, стежив за пожежною безпекою, втручався у вибори священиків, діяльність цехів тощо. П.к. зосереджував у своїх руках величезні земельні володіння, що становило основу його екон. могутності. У Слобідській Україні П.к. виконував такі ж функції. Його обирали старшина і полчани після погодження із білгородським воєводою чи Посольським приказом у Москві. Здебільшого переважав принцип спадковості. Із 1706 у зв'язку зі скасуванням воєводської адміністрації на Слобожанщині (влада якої офіційно поширювалася лише на рос. населення) всю владу на території полку було зосереджено в руках П.к., яким надано звання прем'єр-майорів рос. армії. Відтоді слобідських козац. полковників затверджували або призначали царські урядовці. З 1732 в ході реформування козац. полкового устрою на Слобожанщині П.к. і старшина були усунуті від управління полком, яке частково перейшло до бригадира, а частково - до командира Укр. д-зії. 1765 реформи завершилися ліквідацією козац. полкового устрою на Слобожанщині. На Запорожжі за часів Нової Січі козац. полковники поділялися на похідних і паланкових. Перші призначалися Кошем Запорозької Січі на час військ. походів, для постової служби, поїздок за царським жалуванням тощо. Па- ланкові козац. полковники, яких січова рада призначала щорічно, очолювали адм. управління краєм. Царським указом від 28 липня 1783 козац. полки Гетьманщини були перетворені на регулярні й карабінерні полки рос. армії, а колишнім козац. полковникам, які залишалися на військ. службі, надавався відповідний армійський чин (полковника), при відставці - чин бригадира.

дата публікації: 2013 р.
остання редакція: 2021 р.

1. Слабченко М.Е. Малорусский полк в административном отношении (историко-юридический очерк). Одесса, 1909

2. Дядиченко В.А. Нариси суспільного устрою Лівобережної України кінця ХVII - початку ХVIII ст. К., 1959

3. Багалій Д.І. Історія Слобідської України. Х., 1990

4. Панашенко В.В. Соціальна еліта Гетьманщини (друга пол. ХVII-ХVIII ст.). К., 1995

5. Її ж. Полкове управління в Україні (середина XVII-XVIII ст.). К., 1997

6. Полководці Війська Запорозького, кн. 1. К., 1998

7. Кн. 2. К., 2004

8. Маслійчук В.Л. Козацька старшина слобідських козацьких полків другої половини ХVII - першої третини XVIII ст. Х., 2003

9. Кривошея В.В. Козацька еліта Гетьманщини. К., 2008.

Посилання:
ДУХОВЕНСТВО

ГЕТЬМАН

ГЕТЬМАНЩИНА

ХУТІР

КІШ ЗАПОРОЗЬКОЇ СІЧІ

КОЗАЦЬКА СТАРШИНА

МОСКВА

НОВА СІЧ

ПЕТРО І, ПЕТРО I ОЛЕКСІЙОВИЧ, ПЕТРО ВЕЛИКИЙ

ПОЛК

ПОЛКОВА СТАРШИНА

ПОЛКОВИЙ УСТРІЙ

РАДА КОЗАЦЬКА ЗАГАЛЬНА

СЛОБІДСЬКА УКРАЇНА

СЛОБОДА

ЦЕХИ

ВАЛЬНИЙ СЕЙМ
Пов'язані терміни:
БОРСУКИ

БУНЧУКОВІ ТОВАРИШІ

КЛЕЙНОДИ КОЗАЦЬКІ

КОМЕНДАНТИ РОСІЙСЬКІ В ГЕТЬМАНЩИНІ 18 СТ.

КОЗАЦЬКА СТАРШИНА

ЛАГОДИ

МАЗЕПА ІВАН СТЕПАНОВИЧ

ПОЛК

ПОЛКОВА СТАРШИНА

ПОЛКОВИЙ УСТРІЙ

УНІВЕРСАЛ

ВІЙСЬКОВІ ТОВАРИШІ

ВІЙСЬКОВІ ЗВАННЯ

ВІЙСЬКОВІ ВІДЗНАКИ РАНГОВІ В ЗБРОЙНИХ ФОРМУВАННЯХ УКРАЇНИ

ВОЛЬНОСТІ ВІЙСЬКА ЗАПОРОЗЬКОГО НИЗОВОГО

ЗНАЧКОВІ ТОВАРИШІ

ЗНАТНЕ (ЗНАЧНЕ) ВІЙСЬКОВЕ ТОВАРИСТВО

ЗИМІВНИК ЗАПОРОЗЬКИЙ

(тексти та зображення доступні на умовах ліцензії Creative Commons
із зазначенням авторства - розповсюдження на тих самих умовах)

# data[].attributes.attachment_link.title
ПОЛКОВНИК КОЗАЦЬКИЙ

# data[].attributes.attachment_link.description
Том (Україна - Українці) Кн. 1 Том (Україна - Українці) Кн. 2 ПОЛКОВНИК КОЗАЦЬКИЙ Бібліографічне посилання: Панашенко В.В.ПОЛКОВНИК КОЗАЦЬКИЙ [Електронний ресурс] // Енциклопедія історії України: Т. 9: Па-Прик / Редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. НАН України. Інститут історії України. - К.: В-во "Наукова думка", 2013. - 688 с.: іл..

# data[].attributes.headline
Робота над змістом акту першого

# data[].attributes.subject
Робота над змістом акту першого

# data[].attributes.body
-          Про що мріяв Кичатий?

-          Що означав ритуал — піднести старого гарбуза сватам?

-          Яким, на думку Кичатого, повинен бути чоловік у його дочки?

-          Що цінувалося у подружньому житті?

-          Чому Гала була впевненою у щирому і відвертому коханні Назара до неї?

-          Яким чином Кичатий вимірює кохання?

-          Як зреагувала Гала на питання до неї батька: «А що лучче: чи самій робити, чи дивитися, як другі на тебе роблять?»

-          Чому хазяїн зневажливо ставився до колядників? Як на це зреагувала його дочка?

-          Поясніть слова Кичатого: «Се ж моя дитина, моє добро, слідовательно моя власть, моя і сила над нею. Я отець, я цар її».

-          У чому Кичатий убачав свою владу над дочкою?

-          Застосовуючи зміст твору, опишіть дію обряда сватання. Що для нього характерно?

-          Чим були вдячні свати?

-          Чого бажали свати молодим?

-          Через що Назар вніс сум'яття у родину Кичатого?

-          За яку послугу повинен був завдячувати Хома Назару?

-          За що молодий козак дорікав Кичатому?

-          Як охарактеризувати поведінку Стодолі, коли він стає перед Кичатим на коліна і просить вибачення? Про що він його благає?

-          Чому Галя вимушена була нагадати батьку бажання своєї покійної матері?

-          Що обіцяє Гнат коханій, залишаючи помешкання Кичатого?

# data[].attributes.headline
Перевір себе

# data[].attributes.subject
Перевір себе

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сємідєтна Альбіна Олександрівна

# data[].attributes.attachment_link.title
Тарас Шевченко "Назар Стодоля" (акт перший) | Тест з української літератури - "На Урок"

# data[].attributes.attachment_link.description
Виконайте тест, щоб перевірити знання з української літератури (9 клас). Урок позакласного читання

# data[].attributes.headline
Домашнє завдання

# data[].attributes.subject
Домашнє завдання

# data[].attributes.body
Почитати акт другий.