# data[].attributes.body
Forholdet mellem jeg, rum, omverden og tid:

Jeg'et: Beundrer og reflekterer over modernismen og den teknologiske udvikling. Han beskriver omgivelserne. Der tales kun med en stemme i digtet, da det er forfatterens synspunkt og holdninger hele veje i gennem der er i fokus. Den primære stemning i digtet er ekstase.

Rum: Modernismen generelt sætter rammen for rummet i digtet. Det er modernismens nye aspekter der bliver beskrevet, ved brug af en masse positive sanseindtryk.

omverden:

''Jeg elsker dig, du gådefulde tid''. Tiden beskrives som uvidende, mystisk og samtidig spændende. Den beskrives også med nogle negative ord, som kaos, rædsel bla, men han får det til at virke overvejende positivt, ved at sætte positive adjektiver på, og med vendingen ''Jeg elsker''.

Derudover er der en masse selvmodsigelser, understreget ved ''Epokernes store selvmodsigelsestid''.

Tid: Digtet forløber som et øjebliksoplevelse, hvor vi får et indblik i forfatterens tanker og holdninger til den teknologiske udvikling og alt det medfølger.

Det er i dette digt meget svært at skelne mellem de 4 størrelser, da de flyder meget sammen i digtet. Forfatteren føler sig helt hjemme i den nye moderne og teknologiske verden, og dermed kan en af pointerne være, at disse 4 størrelser flyder sammen som en helhed.
Der er meget fart på digtet, hvilket er med til at bidrage til denne sammensmeltning mellem jeg, rum, omverden og tid.

# data[].attributes.body
Hele strofe 1: “Jeg elsker dig…….forkynder verdensrevolutionen”

Strofe 2: “Jeg elsker din tekniske grænseløshed. Jeg elsker maskinernes endnu ukortlagte land”

Retoriske virkemidler: gentagelse: “Jeg elsker”.

# data[].attributes.body
Trods de modernistiske træk, bliver der brugt en del adjektiver. Dette blandt andet ses tydeligt i strofe 1 og 9. Samtidigt er der nogle strofer, der er meget opremsende med et stort brug af substantiver og verber, hvor tempoet er hurtigt (strofe 10). Generelt er der fart over digtet, hvilket lever meget godt op til den futuristiske litteratur.

OVERVÆGT AF SUBSTANTIVER trods brug af adjektiver.

Verberne skaber tempo, substantiverne gør teksten opremsende og bred.

Metrik modernistisk?

Ikke samme længde strofer, overrasker hele tiden, ingen enderim, “frihed fra den traditionelle metrik”. Uorden.

# data[].attributes.body
Grundet den store brug af substantiver, er digtet meget informationspræget.

# data[].attributes.body
1. Retorisk grund: Mange substantiver og ikke i ligeså høj grad verber og adjektiver, idet det vil bremse farten. Der er en maksimal uorden i digtet (også i formen, idet stroferne er af forskellig størrelse). Der er dog stadig komma og punktum i sætningen.

2. Han benytter verbet, “at elske”, hvorefter han remser mange ting op, som er kendetegnende for industrialiseringen; “kaos”, “maskiner”.

3. Bønnelycke nedgør de forrige centrale værdi som mennesket har været bundet, f.eks. hvor han sætter Michelangelos ‘hellige’ værker til side frem for et lokomotiv, dermed erstattes de gamle kristne kunstværker, med nye moderne industrialiserede redskaber

Anafor: “Jeg elsker…” starter alle strofer

Antitese: De sidste 6 vers - omkring tidens modsætninger

Retorisk spørgsmål: “Er… ikke det nye” - Nævner noget, som har haft stor værdi før.

# data[].attributes.body
Rum og omverden flyder sammen, Jeg’et er så meget tilpas i det nye rum at det bliver til omverdenen, de to ting smelter sammen. Jeg’et befinder sig i sine egne tanke, og disse tanker skaber så både rummet og omverdenen. Den lyriske måde hvorpå digtet fortælles, bidrager også til sammensmeltningen mellem de to størrelser, i og med der er så meget fart på at digteren ikke stopper op for at beskrive det rum han befinder sig i.

Jeg

Tilpas i storbyen

Befriet jeg

På usikker grund

vers 102-108. Man mister flyver → mister fast grund under fødderne. “i følelsen af at miste grund under fødderne, i følelsen af at blive løftet og baaret…” Det er positivt og befriende i forhold til jeget, at miste fodfæste.

Jeget er meget subjektivt og positiv over denne nye tid. Ydermere udtrykker det sig meget eksplicit. Det er et meget oplyst jeg der kender til de to forskellige tider der kolliderer. Han er klar over hvad den nye tid bringer. Jeg'et er en form for flanør der føler sig tilpas i den nye tid.

Jeg'et bliver mere logisk tænkende i form af den naturvidenskab der opstår - hermed dør gud.

Rum

tankerum (han tænker på en masse steder og ting, som han ligesom ser). Rummet skifter med hans tanker.

Rummet skifter i form af hans tanker der skifter.

Tid

Tiden er uendelig, men de går vildt hurtigt. Fordi han remser så meget op + der sker så meget. VI skal frem ad! Der er et vist tempo i digtet. Tiden kommer i form af udviklingen, men der går ikke en real tid i digtet.

Omverden

vers 52. Retorisk spørgsmål. Omverdenen (maskinerne og byen) er blevet til den nye natur for mennesket. “frodig Side i Menneskeaanden”.

Mekanisk skønhed.

Flyvende dyr bliver sammenlignet med flyvende maskiner. han ser skønheden i maskinerne. vers 94-99

Byen er den nye natur

Omverdenen er beskrevet meget i form af substantiver (disse brugte man rigtig meget i perioden)

Omverdenen er fyldt med substantiver der spiller en stor rolle i denne tid. Til gengæld bliver en som Chr. Winther talt ned til som var en forfatter der gjorde stor brug af adjektiver. Omverdenen bliver mere et sted hvor konkurrence finder sted. Både for individer men også i industrien. Der skal kæmpes for at skabe sin egen tilstedeværelse nu når de faste rammer er forsvundet, og industrien konkurrerer mod hinanden. Den nye verden er et staffetløb.

# data[].attributes.body
Substantiver er næst efter verber de vigtigste ord.

Der er ingen beskrivende adjektiver eller adverbier, fordi de bremser farten. Adjektiverne er også med til at gøre tingene smukt og idyllisk, dette hører ikke med til årtusindeskiftet, da alt skal være råt, brugbart og stort (måske). Modernismens oplevelse af virkeligheden er derimod kaotisk og rå med fokus på virkeligheden, hvor der ikke er givet en bestemt mening med tilværelsen.

Hvorfor kan man beskrive digtets metrik som værende modernistisk?

Digtet kan beskrives som værende modernistisk, da det er præget af futurismens fart og hurtighed: “Jeg elsker en sporvognsmaskinne for dens blanke, blaa jern. En Jernbanneskinne, et klaprende, præcist virkende, engelsk Sporskifte.”

Der er ikke en fast metrik, stroferne er opbygget forskelligt og der er ingen rim - på den måde virker digtet også hurtigere.

# data[].attributes.body
Øjebliksoplevelse. Man kan argumentere for at rummet og tiden er sat ude af kraft, i det øjeblik hvor digtet finder sted.

# data[].attributes.headline
Apostrofe: O, du nære Tid.. O, de Tid. Højtidelig henvendelse til tiden.

# data[].attributes.subject
Apostrofe: O, du nære Tid.. O, de Tid. Højtidelig henvendelse til tiden.

# data[].attributes.body
Jeg:

Forfatterens synsvinkel.

Jeget er i harmoni med omverdenen.

Jeget er i en ekstase.

Rum:

Hans tanker omkring revolutionen.

Hans positive tilgang.

Omverden:

Revolutionen.

Samfundet.

Tid:

Øjebliksoplevelse. Man kan argumentere for at rummet og tiden er sat ude af kraft, i det øjeblik hvor digtet finder sted.

Jeg, rum, omverden og tid flyder sammen. Svært at skelne, da jeg’et føler sig hjemme. Pointen er måske, at det ikke skal skilles ad.

# data[].attributes.body
Jeg’et:

Der er kun én stemme i digtet. Det er jeg’ets betragtninger og refleksioner over sin kaotiske samtid. Grundstemningen i digtet er yderst positiv og fremsynet i henhold til de muligheder, som den nye teknologi medfører. Jeg’et ser mulighederne og bekymrer sig ikke over udviklingen. Dette ses bl.a. fra vers 10-16.

Jeg’et opløfter de nye opfindere til nutidens store poeter og sammenligner bl.a. lokomotivet med et mesterværk af Michel Angelo (vers 72-74). Desuden tager jeg’et afstand fra de klassiske poeter, når han udnævner Christian Winther til en ”rædsom digter” (vers 48-49).

Omverdenen fremstilles kaotisk og hastigt foranderlig, men det er her jeg’et føler sig tilpas. Dette ses på vers 79-80; ”Jeg elsker disse vandrende stuer, og de er mit hjem…”