# data[].attributes.attachment_link.title
Thomas Piketty Venstrefløjen har ladtde fattige i stikken

# data[].attributes.attachment_link.title
Kronik_ Det sociale stavnsbånd skal ophæves 

# data[].attributes.body
Evald Bundgård Iversen, Thomas Secher Lund og Maria Bruun Bundgård: “Sociologisk Set” (Systime, ibog) https://sociologiskset.systime.dk/

# data[].attributes.attachment_link.title
Den teoretiske vinkel på social arv_ Pierre Bourdieu

# data[].attributes.body
https://vbn.aau.dk/da/publications/fedme-som-individuelt-problem-eller-samfundsproblem

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Inequality created the presidency of Donald Trump. Will that presidency now create more inequality? That remains to be seen. Precious few of the 60 million Americans who cast their votes for Trump want to see a more top-heavy America. Most Trump voters-and most Clinton voters, too-see an American economy rigged to advantage the nation's wealthiest.

Voters want that rigging ended. On Election Day, a resounding 75 percent of Americans told Reuters that "America needs a strong leader to take the country back from the rich and powerful."

Donald Trump has no plan for shrinking the wealth and power that rests so heavily upon the rest of us. But his voters, the balloting Tuesday shows, do stand ready to support concrete initiatives that directly challenge privilege.

In red-state South Dakota, where Donald Trump won 62 percent of the vote, a bipartisan coalition to rein in predatory lending crushed industry opposition to ending business as usual, despite being outspent by a ratio of 16-to-1. Short-term payday-loan interest rates in South Dakota currently average 574 percent. The measure that passed on Tuesday-with astounding 76 percent support-sets a 36 percent cap.

The key to building that support? Reynold Nesiba, an economist at Augustana University in Sioux Falls and an activist with the state's Cap the Rates Coalition, told us that patiently working across party lines made all the difference.

"Our nation," says Nesiba, "needs more bipartisan, inclusive, ecumenical, and diverse groups of people who respect each other, agree to disagree, and work together to create positive social change-despite fundamental disagreements on other issues."

Ready to Fight Back? Sign Up For Take Action Now

In another red zone, Arizona, voters passed minimum-wage increases and gave the green light to a ballot initiative that also includes earned-sick-leave protections. In the Arizona city of Flagstaff, economic justice advocates scored a major win by boosting the local minimum wage to $15 an hour and phasing out the sub-minimum wage for restaurant servers and other tipped workers.

Four states in all upped the minimum wage on Election Day. And voters in one state, California, set their target on incomes at the other end of the economic spectrum. Sixty-two percent of Californians voted to support Proposition 55, a measure that keeps in place California's top tax rate of 13.3 percent on incomes over $1 million, the highest state income-tax rate in the nation.

Thanks to this initiative, California will have over $4 billion-and possibly as much as $9 billion-in additional annual revenue for health and education.

A similar measure in Maine to raise taxes on wealthy individuals remained too close to call at press time.

In the coming weeks and months, progressives will need to take a closer look at Tuesday's various ballot-box victories-and build on the lessons they offer.

We also need to learn from the lessons of history. The original Gilded Age of extreme inequality, let's remember, gave rise to both progressive prairie-fire populism and nativist and racist drives against immigrants and people of color. The struggle to overcome that original Gilded Age took decades.

Along the way, progressives suffered crushing defeats at the national level, including reformer William Jennings Bryan's loss in the 1896 presidential election and then again with the Red Scare right after World War I. Those setbacks could have left our progressive forebears convinced that plutocracy would always prevail.

But those progressives pressed on. They pushed ahead in workplaces and at the local and state political level. They set the stage for a mid-century upsurge that slashed plutocratic power down to democratic size.

We can do the same.

# data[].attributes.attachment_link.title
Inequality Gave Rise to Donald Trump's Presidency

# data[].attributes.attachment_link.description
Inequality created the presidency of Donald Trump. Will that presidency now create more inequality? That remains to be seen. Precious few of the 60 million Americans who cast their votes for Trump want to see a more top-heavy America. Most Trump voters-and most Clinton voters, too-see an American economy rigged to advantage the nation's wealthiest.

# data[].attributes.attachment_link.title
Trump er populismens perfekte storm (politiken 5 marts 2017)

# data[].attributes.attachment_link.title
Debat_ 30 års galopperende ulighed har banet vejen (politiken)

# data[].attributes.attachment_link.title
Det handler om ulighed (Information 27 juni)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Det handler om opmærksomhed frem for alt. Det er populismens metode. Fra Donald Trump til Boris Johnson til rækken af andre politiske ledere i populismens kølvand.

Det handler om at skabe røre, handling, forbløffelse, forargelse, harme, vrede eller sympati, medløb og engagement. Om at være underholdende, sprogligt overraskende, hurtig i replikken og karismatisk. Om at demonstrere enormt ego og selvtillid ud over det sædvanlige, at levere overbevisning, begejstring og stolthed, også når man fortæller en løgn.

Sandhedsværdi? Kommer i anden række. Indrøm aldrig en fejl. Sig aldrig undskyld. Skift emne, det er nemmere, og opmærksomheden flytter med. Det er vigtigere at skille sig ud og være på. Hele tiden. At få medierne til at stimle til for at være sikker på ikke at gå glip af den næste sensation. Den næste frække replik eller den næste politisk ukorrekte trampen i spinaten.

Sådan er populismens opskrift, og den virker tilsyneladende, selvom de populistiske politikere agerer i forskellige nationer og forskellige politiske kulturer.

Andre ingredienser til populismen er opgøret med globalismen, det multikulturelle, det internationale regelsæt. Populært udlagt hos Johnson og Trump med kravet om "at tage kontrollen tilbage". Råb fra alle talerstole "Believe in Britain" og "Make America Great Again". Det virker tilsyneladende. Den retorik fremmer stoltheden, får folk til at rette ryggen og sige i kor: Ingen skal koste rundt med os og vores land. Det skaber plads til vrede, indignation, stærke følelser og nationalt sammenhold.

Mens alle andre taler om den umulige opgave, Boris Johnson står over for med at levere Brexit, samle det konservative parti og slå Labour ved næste valg, så har Johnson gjort sig selv til jubeloptimist ved næsten at tyvstjæle præsident Obamas "Yes we can"-valgslogan og fordømt surmulerne.

I populismen ligger opgøret med eliten, eksperterne og alle dem, der taler bekymrede om alt det, der ikke kan lade sig gøre, hvad enten det er på grund af internationale konventioner, EU eller økonomiske regnemodeller, der kommer i vejen. Deri ligger begejstringen for karismatiske ledere, der som Trump og Johnson selv kommer fra eliten, men taler om at arbejde for "folket", uden at det fremstår helt klart, hvad det er for en politik, de vil arbejde med.

En af de skribenter, som jeg altid læser med stor fornøjelse, er Alastair Campbell. Han er britisk journalist. En fremragende taler, forfatter og politisk analytiker. Bedst kendt som den britiske New Labour-leder og premierminister Tony Blairs talsmand, kampagneleder, superspindoktor og kommunikationsdirektør.

Han er nu redaktør på The New European. Han er rådgiver for People's Vote-kampagnen i Storbritannien, som kæmper for en ny folkeafstemning om en Brexit-aftale. Han er forfatter til 15 bøger og er blevet ekskluderet af Labour i maj i år, fordi han bekendtgjorde at have stemt på de Liberale ved afstemningen til Europa-Parlamentet.

Lad mig tage et par citater fra hans seneste analyse bragt i The Guardian, der fortæller, at vi nu har bevæget os fra den postfaktuelle sandhed og til en post-skam-periode, hvor ikke bare sandheden og den politiske troværdighed er gået af mode, men hvor det ikke engang er skamfuldt at stikke en løgn og fylde vælgerne med falske illusioner.

Alastair Campbell skriver: "Sandheden har været det første offer i den populistiske æra. Ifølge Washington Post faktatjekkere har Trump gennemsnitligt leveret 12 vildledende eller decideret falske udsagn for hver dag i sit præsidentskab. Hvad værre er: Han viser politikere rundt omkring i verden, at han hidtil har kunnet slippe af sted med det. Vi er ikke kun i en "post-sandhed"-verden, men en "post-skam"-verden. Hvordan skulle man ellers kunne forklare, at Boris Johnson engang mistede sit job på The Times for at lyve i spalterne, men at den samme avis nu støtter ham som premierminister?"

"Post-sandhed" og "post-skam" finder begge sted i en verden, hvor chanceryttere som Johnson og Trump ved, at alting bevæger sig med en sådan hast, at karavanen bare kører uantastet videre. Og det her guldkorn citerer Campbell med begejstring fra en læserkommentar til sin egen klumme: "At stemme på et populistisk parti er som at springe på hovedet i en tom swimmingpool, fordi du er vred over, at der ikke er noget vand i den."

Campbell er selvfølgelig biased i sine holdninger og skarp i mælet. Han skal varedeklareres og er ikke uhildet. Han skriver:

"Trump er den nedarvede milliardær, der blev præsident ved at kapitalisere på den offentlige vrede over politikere og eliter og på at vinde mange desillusionerede vælgere blandt arbejderklassen, men nu forfølger han en politik med henblik på yderligere at berige de rige, og en politisk narcissisme på bekostning af USA's globale omdømme.

Brexit-afstemningen blev vundet ved hjælp af stemmerne fra dem, der vil blive hårdest ramt af dens indvirkning. Afstemningen blev vundet med argumenter om suverænitet, økonomisk styrke, flere penge til sundhedsvæsenet, handelsaftaler i massevis, der bare faldt ned fra træerne og et stort fald i indvandringen. Alt sammen argumenter, der er falmet og døde som kampagne-retorik, da de blev udsat for den virkelige verden af EU-forhandlingerne, den britiske lovgivning og den parlamentariske aritmetik.

Så nu har populisterne reduceret retorikken til blot at sige, at Brexit skal ske, fordi folk stemte for det, og en kommende premierminister, der papegøjer sin støtte til en No-Deal-Brexit, som han og alle andre sagde slet ikke ville være en mulighed for tre år siden."

Noget af det paradoksale med de to - Trump og Johnson - er, at Trump fordømmer "falske nyheder" fabrikeret af de klassiske medier og rettet imod ham og hans politik, mens Johnson i sine journalistiske velmagtsdage var ansvarlig for masser af falske nyheder leveret af ham selv i opdigtede historier og myter om EU.

Trumps populisme fandt sin ideelle modstander i en politiker som Hillary Clinton. Johnson står over for en Labour-partileder i Jeremy Corbyn, der allerede har taget Trumps position som anti-establishment-fyren, der har et modsætningsforhold til systemet og et fjendtligt forhold til mainstreammedierne.

Men Johnsons modstandere i Storbritannien synes at gøre de samme fejl i forsøget på at underminere ham, som Trumps modstandere gør i USA. Sidste sommer skrev Johnson en avisklumme, hvor han sammenlignede muslimske kvinder, der dækker deres ansigter til, med omvandrende "postkasser". Stor opstandelse. Resultatet var dage med kritik for racisme og krav om en undskyldning, der aldrig kom.

I stedet for at fokusere på Johnsons nedsættende ytring ville det have været mere effektivt at fremhæve kynismen. Alle kunne se, at klummen var designet til at provokere, at styrke Johnsons støtte blandt højreorienterede og legitimere ham som en kandidat, der taler folkets sprog. På samme måde er nogle af Trumps udfald mod fire kvindelige medlemmer af Repræsentanternes Hus blevet kaldt racisme, men angrebene fyrer op under Trumps tilhængere og bliver godt modtaget der.

En anden tilgang til Johnson har været at fokusere på roderi i hans privatliv, seksuelle eskapader og husspektakler med kæresten. Men frigivelsen af en optagelse af Trump under valgkampen i 2016, der beskriver, at han med tv-stjerne-status kunne udføre seksuelle overgreb på kvinder, hvis han ville, gjorde intet for at forhindre ham i at vinde stemmerne fra et flertal af hvide kvinder. Det lader til, at den slags omtale kun bider på vælgerne, når de er rettet mod politikere, som de i forvejen ikke kan lide.

Nu kommer vi så til at se, hvordan Boris Johnson forvalter sin afart af populismen i de kommende få måneder, indtil Storbritannien, ifølge ham selv, definitivt er ude af EU med udgangen af oktober. Han kommer som Trump til at polarisere det britiske samfund mellem dem, der anser ham for en pinlig men begavet klovn, og dem, der tror på, at han kan levere en ny storhedstid for imperiet.

Inden han giver sig i kast med at forene landet, så skal han lige have forenet sit eget parti, have overbevist EU's 27 andre medlemslande om en genforhandling af den Brexit-aftale, der ligger på bordet nu, og finde et flertal i det britiske parlament for næste skridt. Underholdende bliver det med garanti at følge den nye mand i Downing Street 10. Det er mere tvivlsomt, om han lykkes med et resultat.
Lisbeth Knudsen er tværgående chefredaktør på Mandag Morgen/Altinget og formand for Danmarks Medie- og Journalisthøjskole og Det Kgl. Teater. Hun har været koncernchef for Berlingske Media og ansvarshavende chefredaktør for Berlingske. Før det var hun blandt andet nyhedsdirektør i DR. Hver anden fredag skriver hun en kommentar i Altinget.

# data[].attributes.attachment_link.title
Lisbeth Knudsen: Populismens metode fra Trump til Johnson

# data[].attributes.attachment_link.description
Det handler om opmærksomhed frem for alt. Det er populismens metode. Fra Donald Trump til Boris Johnson til rækken af andre politiske ledere i populismens kølvand. Det handler om at skabe røre, handling, forbløffelse, forargelse, harme, vrede eller sympati, medløb og engagement. Om at være underholdende, sprogligt overraskende, hurtig i replikken og karismatisk.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Denmark is the pioneer that experts look at, when it comes to breaking with social heritage," says the OECD Director, Stefano Scarpetta.

In the domestic debate on inequality, Denmark is sometimes portrayed as a country with an enormous and totally insurmountable class divide. But from the Paris office of the OECD Director Stefano Scarpetta, the world - and Denmark in particular - looks somewhat different.

"Denmark's history is extremely positive vis-à-vis other OECD countries. Social mobility in Denmark is extremely high," says Stefano Scarpetta, who in the course of the past five years has been scrutinising mobility in the 34 OECD countries.

In collaboration with his colleagues at the Organisation for Economic Cooperation and Development, in recent years the Director has been taking a close look at Denmark in an effort to understand how to create dynamic societies, in which it is not only your background and your parents' financial situation that determine your trajectory in life.

Denmark is the master of mobility

For DI Business, OECD prepared a number of statements, which outline Denmark's position vis-à-vis inequality, in comparison to the 34 OECD countries.

The statements reveal, for example, that, together with the other Nordic countries, Denmark is one of the countries with the least difference in income between rich and poor. Denmark is also one of the countries, in which children with short education have good opportunities for receiving further education.

Finally, of all the countries in OECD, Denmark has the highest degree of income mobility across the generations. Put another way, Denmark is the country, where your familial origin has the least significance in terms of your income throughout life. In Denmark, even though you come from humble origins, you can still earn a good salary.

"When Danes say there is no mobility in Denmark, it is because they do not look at other countries. Maybe they don't know what the situation is in France, Italy or the United States," says Stefano Scarpetta.

According to the OECD Director, it may also be relevant that, despite everything, there has been some increase in inequality in Denmark, albeit at a low level, which, in the light of Denmark's history and focus on equality may be cause for concern.

Læs også: New Figures: More Immigrants Finding Jobs in Denmark

The Danish recipe

But how does Denmark do things so well?

Stefano Scarpetta believes, for example, that the Danish education system plays a major role. Unlike Paris, where Stefano is based, Denmark provides relatively good education for everyone.

"In the outskirts of Paris, the quality of education is not the same as in the centre. And it is in the outskirts that low income families live. There is not the same diversification of quality in Denmark," he believes.

This is particularly important when it comes to mobility. If it is only the rich who can send their children to high-quality schools and universities, then the existing divisions in society simply remain. This is negative not only from the point of view of mobility, but also when it comes to the national economy.

"It is important to make the best use of human resources. That doesn't happen if part of the population are deprived of getting a decent education and achieving their potential," says Stefano Scarpetta.

"Denmark can also be proud of its particularly efficient labour market model, in which unemployed people receive targeted help in finding a new job. Denmark may regard this as commonplace, but other countries are not nearly as efficient," says Stefano Scarpetta.

See also: New figures: We live longer. That's why we have to work longer (in Danish)

Mobility is more important than ever before

The fact that discussions about inequality have started to take off in Denmark and other countries comes as no surprise to Stefano Scarpetta. He believes it is because we are in a new era, in which, unlike in the past, not everyone is seeing their incomes rise.

"If you look back at the 1950s, 1960s or 1970s, our economies tended to grow fairly quickly, so that everyone - whether at the top or bottom of society - got a boost in their income. In that context, it was less important to people if the rich became much richer," he says.

"But today, where large groups of society in some countries have not achieved an income increase, there is more focus on the fact that the very rich have become much richer. And that development will continue in the years to come," says Stefano Scarpetta.

"As consumers, we will all benefit from the digital transformation. But I'm not so sure that will be the case for our working lives. And that can also result in income differences," he says.

Læs også: Faizal, Xi and Megan generate billions for Denmark

This time it's different

According to Stefano Scarpetta, what makes today so different is the fact that new technology is taking over not only physically tough jobs, but also a number of intellectual jobs. Stefano Scarpetta wonders whether there will be new jobs for those people who are laid off as a result of technological development.

"The development is much faster this time round. We are forced to adapt very quickly," he says. "In this context, companies have a crucial role to play."

"Needless to say, companies are interested in training their staff, so they can make use of the new technologies: for the sake of both the employees and the companies," says Stefano Scarpetta, who finds that an increasing number of multinational companies are worried about growing inequality.

"Social cohesion is also high up on the corporate agenda. Companies are concerned about inequality and the frustration it brings in many countries. They want to make a positive difference. And they can: for example, by investing in their employees," says Stefano Scarpetta.

# data[].attributes.attachment_link.title
OECD: The Escape Route from Poverty is Shortest in Denmark - DI

# data[].attributes.attachment_link.description
"Denmark is the pioneer that experts look at, when it comes to breaking with social heritage," says the OECD Director, Stefano Scarpetta. In the domestic debate on inequality, Denmark is sometimes portrayed as a country with an enormous and totally insurmountable class divide.

# data[].attributes.attachment_link.title
Social mobilitet og social arv fra Ulighedens mange ansigter anden udgave

# data[].attributes.headline
Regneark med tabeller over ulighed i Danmark

# data[].attributes.subject
Regneark med tabeller over ulighed i Danmark

# data[].attributes.body
Fra rapporten “Redegørelse om vækst og konkurrenceevne 2018” (Regeringen, 2018)
https://www.regeringen.dk/media/5899/rvk18-webpdf-compressed_v2.pdf
I rapporten findes der figurer som er designet på baggrund af tabelmaterialet (s. 115-120)

# data[].attributes.attachment_link.title
Vismænd_ Intet belæg for at sige at ulighed hæmmer (e63f29a9)

# data[].attributes.body
USA's udfordringer

Forfattere: Annegrethe Rasmussen (f. 1964), Peter Brøndum

Udgiver Columbus

Udgivelsesår 2012

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
4. januar i år var det Fat Cat Day. På denne dag - bare få arbejdsdage inde i det nye år - havde en gennemsnitlig topchef i en af Storbritanniens 100 mest værdifulde selskaber tjent det samme, som en gennemsnitlig ansat gør på et helt år.

Hvis man lavede samme udregning for syersker i Bangladesh, ville der gå under en time, inden man ramte et fat cat minute. Cheferne i de store tøjproducenter tjener nemlig 10.000 gange så meget, som en almindelig syerske.

De kuriøse fakta vidner om en dramatisk udvikling i verden. Den økonomiske ulighed er ved at løbe løbsk. I et svimlende tempo. Det bliver slået fast med absurde tal i rapport efter rapport: Den rigeste procent af verdens mennesker ejer over halvdelen af verdens formuer. Over 80 procent af den rigdom, der blev skabt sidste år, gik til den rigeste procent.

Men er den voldsomme ulighed nu også et voldsomt problem? Hvad nu hvis en del af rigdommen hos den lille superrige elite drypper ned på resten af befolkningen? Hvis nu de fattigste også får gavn af den samlede økonomiske vækst?

De spørgsmål var ganske åbne indtil for ikke så mange år siden. Bekymringen for den stigende ulighed blev ofte fejet af bordet som væksthæmmende socialistisk tankegods.

Den indflydelsesrige økonom Robert Lucas skrev i 2004, at spørgsmålet om omfordeling af penge i hans optik var det mest "forførende" og "giftige" for en sund økonomi. Og den britiske Labour-leder Tony Blair afviste på sarkastisk vis at tage politiske skridt mod mindre ulighed med denne bemærkning:

"Det er ikke en brændende ambition for mig at sikre, at David Beckham tjener færre penge."

Siden da er der sket meget. Videnskabelige analyser har vist med al tydelighed, at markant økonomisk ulighed gør afgørende skade på samfund. Og erkendelsen har forplantet sig helt ud i de dele af verdenssamfundet, der normalt bekender sig til frie markedskræfter og færre reguleringer. OECD, IMF, Verdensbanken og FN advarer nu om den voksende ulighed, som hæmmer væksten og puster til social uro.

Samtidig har ledere fra samtlige 193 FN-lande skrevet under på verdensmål nummer 10, der forpligter landene til at arbejde for at mindske uligheden - både i og imellem landene.

Uligheden knækker tilliden
Nogle af de forskere, der har været med til at skubbe ved opfattelsen af ulighed, er sundhedsøkonomerne Richard Wilkinson og Kate Pickett. I bogen The Spirit Level fra 2009 undersøger de en række højindkomstlande og når frem til, at det er graden af lighed - ikke den nationale rigdom - der afgør landenes sociale velfærd.

Grafen her opsummerer deres pointe. Den ene akse viser graden af sociale og helbredsmæssige problemer - den anden akse placerer landene efter graden af lighed. Og resultatet er slående.

Ulige lande har - uanset hvor rige de måtte være - flere teenagefødsler, flere tilfælde af mental sygdom, større problemer med narkotika, flere overvægtige, flere fængslede, flere der dropper ud af skolen, lavere middellevetid og lavere status for kvinder.

Studierne viser også, at den sociale mobilitet hænger nøje sammen med graden af lighed i et land. I mere ulige samfund, er farens indkomst afgørende for, hvilken uddannelse barnet får. Det er i langt mindre grad tilfældet i eksempelvis de skandinaviske lande, der er kendetegnet ved en højere grad af lighed.

Som den ene af forfatterne, Richard Wilkinson, siger i et foredrag - en af de såkaldte Ted Talks: "Hvis amerikanere vil udleve den amerikanske drøm, bør de tage til Danmark."

Et andet parameter, der bliver målt på i undersøgelsen, er den generelle tillid. Og også her er sammenhængen tydelig: Tilliden skrumper i takt med, at uligheden stiger.

Det forhold bliver også beskrevet i den danske doktorafhandling 'The Rise and Fall of Social Cohesion', der analyserer to typer samfund. På den ene side USA og Storbritannien, hvor uligheden har været kraftigt stigende siden 1960'erne, mens tilliden til andre mennesker er styrtdykket så det i dag kun er omkring en tredjedel, der svarer ja til spørgsmålet: "Kan man stole på de fleste mennesker?" På den anden side Danmark og Sverige, hvor uligheden frem til sidst i 1990'erne var kraftigt faldende samtidig med, at tilliden skød hastigt i vejret. I 1979 mente 47 procent af danskerne, at man kunne stole på de fleste - sidst i 1990'erne var tallet vokset til 76 procent.

Hvorfor er det sådan? Det findes der ikke nogen nagelfaste svar på, fortæller forskeren bag rapporten, professor ved Center for Velfærdsstudier på Aalborg Universitet, Christian Albrekt Larsen. Men der er mange gode bud.

"Der er et grundlæggende argument, der handler om, at hvis mennesker møder hinanden, kan de også skabe tillid til hinanden. Og i et lige samfund er der mere interaktion på tværs af skel end i mere ulige samfund. Folk lever mere segregerede i ulige samfund. Du får altså nogle ghettoagtige miljøer - og så får du nogle overklassemiljøer, fordi de rige kan hælde masser af penge i at kunne leve i deres helt egne territorier," siger Christian Albrekt Larsen.

Hans studier viser også, at ulighed i høj grad påvirker menneskers forestillinger om samfundet og medborgerne. I økonomisk lige samfund tror de fleste, at flertallet af medborgerne tilhører midten. I USA og Storbritannien tænker de fleste, at deres medborgere tilhører 'bunden' eller en mindre 'top'.

Det gør en forskel. Dels fordi langt de fleste mennesker - også i USA og Storbritannien - selv mener at tilhøre midten - og man har en tendens til at stole mest på sine egne. Dels fordi økonomisk ulighed skaber nogle samfundsmæssige bundgrupper, der fremstår som farlige afvigere.

"Det handler om vurderingen af andre incitamentsstruktur," forklarer Christian Albrekt Larsen. "Folk tænker, at de fattige har det elendigt, så de har grund til at snyde. Samtidig er de svære at straffe, fordi de ikke har meget at miste. De rige har meget at miste, men folk har en fornemmelse af, at de kan gøre, hvad de vil, fordi de har så mange penge. Så den sociale kontrol, som er vigtig for om vi har tillid til andre mennesker, virker umiddelbart bedst i middelklassemiljøer."

Økonomisk og demokratisk selvmål
Den ekstreme ulighed går ikke bare ud over tilliden og den generelle sundhed. Også samfundsøkonomien lider under de hastigt voksende økonomiske skel.

Økonomien har ellers været det hyppigst anvendte argument for de mennesker, der forsvarer en stor grad af ulighed. Uligheden skaber dynamik, lyder antagelsen. En grund til at stræbe mod toppen.

Men i de senere år er den antagelse blevet punkteret. IMF (Den Internationale Valutafond) har fremlagt stærke beviser for, at økonomisk ulighed fører til en langsommere og mere skrøbelig vækst.

Det handler dels om, at penge ryger ud af det økonomiske kredsløb, når hovedrige mennesker placerer dem i skattely eller dyre lejligheder i London. Dels om, at samfundet går glip af en masse potentiale, når mennesker, der kunne bidrage til velstanden i samfundet i uddannede jobs, i stedet må i stedet kæmpe for at få enderne til at mødes.

Særligt når kvinder ikke får mulighed for at uddanne sig, går samfund glip af et enormt potentiale. Tal fra IMF viser, at man i nogle lande kan hæve produktiviteten med 25 procent, hvis kvinder får samme adgang til arbejdsmarkedet som mænd.

Den ekstreme ulighed rokker også ved en af de grundlæggende byggesten i økonomien, nemlig incitamentet til at arbejde. Hovedpointen for den franske økonom Thomas Piketty er, at vi er på vej mod en situation, hvor indkomsten, særligt for de rigeste, mere og mere kommer fra afkast på formuer, stigning i boligpriser, arv og andre arbejdsfri indtægter, mens indkomst fra produktivt arbejde bliver mindre vigtig. Det er grundlæggende usundt for økonomien.

Folkestyre eller rigmandsstyre?
Hvis den økonomiske ulighed vokser sig ekstrem, kan det også gå afgørende ud over demokratiet. Sagen er nemlig, at samfund med ekstrem ulighed koncentrerer pengene - og dermed magt - i hænderne på ganske få mennesker. Det er ganske åbenlyst, når man ser på forholdene i USA, der har knap 500 milliardærer.

"Vi ser nu, at milliardærer bliver langt mere aktive i forsøget på at få indflydelse på den politiske valgproces," vurderer den politiske analytiker Darrell West, der længe har studeret den rigeste elite i USA, i et arbejdspapir fra det amerikanske National Bureau of Economic Research.

"De bruger hundreder af millioner af dollars i jagten på egne snævre interesser, ofte i hemmelighed for den amerikanske offentlighed."

Og tendensen er mindst lige så tydelig, når man ser på de vækstøkonomier, der buldrer frem i den fattigere del af verden. Nigeria er et godt eksempel. Landet har i mange år haft vækstrater på imponerende syv procent og er i dag Afrikas største økonomi. Men samtidig er landet udfordret af ekstrem fattigdom, en korrumperet elite, underudviklede landområder og voldelig uro, ikke mindst i den nordlige del af landet hvor terrorbevægelsen Boko Haram hærger.

Og selv i mønsterdemokratiet Danmark spiller penge ind i det politiske system. 13 af Danmarks rigeste familier er gået sammen i lobby-gruppen Vækst i Generationer, der med succes har fået sænket arveskatten for familiejede virkomheder og nu står bag en aggressiv kampagne for at fjerne arveafgiften. Det er tiltag, der vil spare de superrige for milliarder i skat.

Frustrationen bobler
Ulighedens mange alvorlige ulemper er altså efterhånden ret tydelige og veldokumenterede. Den galoperende ulighed ligner en global krise på linje med klimakrisen og migrationskrisen.

Alligevel bliver uligheden i verden ved med at vokse som en steppebrand ude af kontrol. For hvert år bliver den lille superrige elite rigere. Og i ulandene må den store, fattige del af befolkningen se væksten gå deres næser forbi, mens de kæmper med klimaforandringer og arbejdsløshed.

Det virker, som om der mangler politisk vilje. Eller viden. Måske begge dele. I hvert fald er det småt med initiativer, der for alvor gør op med den udvikling, der skaber en næsten uendelig bred kløft mellem dem, der har mest, og dem der har mindst.

Men hvorfor udebliver reaktionen fra befolkningen? Hvorfor kræver den brede befolkning ikke en mere lige fordeling af goderne? Sådan burde det også være, ifølge gængs politologisk teori, medgiver professor Christian Albrekt Larsen.

"Og det er jo til dels det, der er sket i Storbritannien og USA med Jeremy Corbyn (selvudnævnt socialist, der blev valgt som leder af partiet Labour i 2015, red.) og Donald Trump. De mobiliserer på en frustration over en enormt stigende ulighed - og på at middelklassen har det skidt og ikke kan komme nogen vegne. Det er så et paradoks, i hvert fald i det amerikanske tilfælde, at ham der er kommet til magten, skaber stigende ulighed," siger han.

I Mellemfolkeligt Samvirke er det også ambitionen at få de demokratiske kræfter til at rykke ved den ulige fordeling af rigdomme. Det sker ved at anspore til et pres nedefra, fortæller generalsekretær Tim Whyte.

"Når vi støtter unge aktivister i Bangladesh eller Zambia, så handler det ikke kun om, at vi vil sørge for bortskaffelse af affald eller adgang til vand. Det handler også om, at unge, der er holdt udenfor indflydelse, lige pludselig får en oplevelse af, at de kan udfordre politikere nedefra og skabe konkrete forandringer. På den måde er de med at til at skabe en demokratisk kultur, hvor den brede befolkning kan være en reel modvægt til den rige elite, der ellers har politikernes øre," siger han.

Og forhåbentlig kan FN's verdensmål nummer 10, som forpligter lande i hele verden til at reducere ulighed, give presset ekstra styrke.

"Civilsamfundet kan bruge det til at lægge pres på de nationale regeringer. Politikerne har nu skrevet under på, at de vil gøre noget," siger Tim Whyte.

Og presset stiger mærkbart. Et pres for fair beskatning af virksomheder. Et pres for en fair fordeling af de goder, samfundet har til rådighed. Et pres for gratis kvalitetsuddannelse og sundhed til alle. Et pres for, at kvinder får lige løn, indflydelse og adgang til uddannelse og sundhed. Et pres for lønninger, der giver mulighed for et anstændigt liv.

I det hele taget er der et pres for at gentænke hele det økonomiske system, der skaber grobund for den hastigt voksende ulighed. Hvis man virkelig vil uligheden til livs, nytter det ikke noget blot at omfordele indkomsterne - man må også omfordele kilderne til rigdom, argumenterer flere økonomer. Et opgør med uligheden kræver et opgør med den udvikling, der gør det muligt for de rigeste at leve af arbejdsfri indkomster fra formuer, mens fx hårdtarbejdende landarbejdere i Mozambique får minimal betaling for deres arbejde.

Det vil kræve en omkalfatring af hele det økonomiske system. Og det ligger ikke lige for. Men hvis der skal omfattende ændringer til, kræver det i første omgang en bred erkendelse af, at ekstrem ulighed hæmmer samfund på mange parametre.

Den erkendelse er ved at indfinde sig.

# data[].attributes.attachment_link.description
4. januar i år var det Fat Cat Day. På denne dag - bare få arbejdsdage inde i det nye år - havde en gennemsnitlig topchef i en af Storbritanniens 100 mest værdifulde selskaber tjent det samme, som en gennemsnitlig ansat gør på et helt år.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Den 43-årige franske professor i økonomi, Thomas Piketty, er på kort tid blevet superstjerne. Lige siden hans 700-siders storværk om økonomisk ulighed - 'Capital In The 21. Century' - blev udgivet i USA, har han været den mest omtalte og debatterede økonom i verden.

Bogen røg direkte ind som nummer et på Amazons bestsellerliste, nobelprismodtagerne Joseph Stiglitz og Paul Krugman, har kaldt værket 'epokegørende' og 'mesterligt' og Barack Obamas økonomiske råd har bestilt et foredrag om bogens pointer - af Piketty selv - i Det Hvide Hus.

Hypen har fået The Financial Times til at døbe Thomas Piketty 'Rockstar-økonomen'.

Det minder om Keynes

Jesper Jespersen, professor i økonomi, er dybt imponeret over, hvordan en kompliceret fagbog om økonomi kan skabe så meget furore uden for universiteterne.

"Det er fuldstændigt enestående. Det minder om, da Keynes udgav sit hovedværk 'The General Theory' i 1930'erne, hvor folk også stod i kø foran boghandlerne. Jeg kan ikke erindre, at der er sket noget tilsvarende i min tid," siger Jesper Jespersen, professor i makroøkonomi ved Roskilde Universitet.

Da 'Capital In The 21. Century' i første omgang blev udgivet på fransk, var omtalen af bogen behersket. Det var først, da bogen blev udgivet i USA nogle måneder efter, at hypen omkring den eksploderede.

Uligheden er eksploderet i USA

Kigger man på indkomstfordelingen i USA, forstår man måske, hvorfor amerikanerne er interesserede i at vide noget om dynamikkerne bag ulighed.

Fra 1979-2006 fik den rigeste procentdel af den amerikanske befolkning en indkomststigning efter skat på 256 procent. Den fattigste femtedel af befolkningen fik en indkomststigning efter skat på 11 procent.

Fra 1960 til 2007 fordoblede den rigeste procentdel af amerikanerne sin andel af den samlede indkomst - fra 10 procent til 24 procent.

Skellet mellem rig og fattig er altså eksploderet i USA, og ifølge Jesper Jespersen er det derfor indlysende, at det først og fremmest er amerikanerne, der diskuterer Piketty ved middagsbordene.

"Bogen er landet lige ned i en enormt ophedet diskussion om ulighed i det amerikanske samfund. På den måde er bogen rasende aktuel," siger Jesper Jespersen.

Piketty har udfyldt et tomrum

Thomas Piketty har, som den første økonom i verden, fundet ud af, hvad mennesker har ejet og tjent på deres job og formuer i den vestlige verden så langt tilbage, der findes data.

Mængden af data har været så omfattende, at Piketty har brugt 15 år på at skrive bogen.

"Det er først og fremmest Pikettys kæmpemæssige indsamling af data, der er bogens styrke. Han har udfyldt et markant tomrum i den økonomiske debat," siger Jesper Jespersen.

Mainstream-økonomer har været galt afmarcheret

Der er ikke foretaget en gennemgribende analyse af ulighed i indkomster, siden den russisk-amerikanske økonom Simon Kuznets analyserede indkomst fra job og formuer i USA fra 1913-48. På baggrund af analysen lavede Kuznets den berømte klokkekurve, der forudsiger, at uligheden vil falde kontinuerligt, som følge af at samfundende bliver rigere og mere avanceret.

Kuznets' teori bygger på data fra en 35-årig periode i USA. Pikettys data rækker helt tilbage til starten af 1700-tallet og omfatter over 20 lande - heriblandt USA, Storbritannien, Frankrig og Tyskland. På baggrund af de forskellige datasæt konkluderer Piketty det modsatte af Kuznets.

"Mainstream-økonomer har hidtil troet, at den nuværende stigning i uligheden bare var en midlertidig afvigelse fra den overordnede udvikling," siger Jesper Jespersen.

"Men Pikettys analyse viser, at det forholder sig lige omvendt. Uligheden er generelt voksende. Vi har kun oplevet reduceret ulighed i få korte perioder, og de perioder afviger fra den historiske trend," siger Jesper Jespersen.

Formueholderne stikker af

Ulighed er forskellen på borgernes indkomst i et samfund. Og indkomst kan stamme fra to ting: Lønarbejde og afkast fra kapital.

Kapital er et andet ord for formue, og Piketty definerer formue som alt det, der ikke er et forbrugsgode, som kan købes og sælges på et marked. Det kan være alt fra jord, virksomheder, ejendomme, opsparinger, valuta, aktier og obligationer.

Fælles for alle typer formuer er, at de genererer et afkast til dem, der ejer dem:

Jordejere får afkast i form af varer, der produceres og sælges eller ved at leje jorden ud.

Fabriksejere får afkast i form overskuddet fra varer, der produceres og sælges.

Aktieejere får afkast i form af aktieudbytte fra de firmaer, som de har aktier i.

Indehavere af ejendomme får afkast i form af husleje fra lejere.

Obligationsejere får afkast i form af rente fra staten.

Piketty har fundet to forhold i de vestlige økonomier, der tilsammen forstærker uligheden:

Formuerne har altid været meget skævt fordelt i alle samfund, der findes data fra.

Den rigeste tiendedel af befolkningerne i Vesten ejer, og har ejet, mellem 60 og 90 procent af formuerne. Den fattigste halvdel af befolkningen ejer typisk omkring 5 procent af formuerne.

Formuernes afkast er højere end væksten i landenes økonomi og dermed almindelige lønindkomster.

Piketty har regnet sig frem til, at landenes økonomier i gennemsnit er vokset med 1,5 procent siden 1700-tallet, mens formuerne i gennemsnit er vokset med 4-5 procent i samme periode. Denne udvikling udtrykker Piketty i sætningen:

r (afkastet fra kapitalen) er større end g (økonomiens vækst).

Når r er større end g

Hovedpointen i Pikettys værk er, at formuerne har en tendens til at vokse hurtigere end landenes samlede økonomi.

Ifølge Jesper Jespersen må sådan en udvikling nødvendigvis føre til, at kapitalejerne tilegner sig en kontinuerligt større andel af den værdi, der bliver produceret. Og da den rigeste del af befolkningerne ejer langt det meste kapital, vil det føre til øget ulighed.

"Når formuerne vokser hurtigere end landets samlede indkomst, vil afkastet fra kapitalen - altså profitten - udgøre en større og større andel af den samlede indkomst i samfundet, mens lønandelen tilsvarende vil udgøre en mindre og mindre andel af den samlede indkomst," siger Jesper Jespersen.

Læs mere om mulige konsekvenser af stigende ulighed her:

Professor: Stigende ulighed kan føre til revolution

Økonomiske chok vendte udviklingen for en stund

Du undrer dig måske over, hvorfor uligheden trods alt ikke er større, hvis formuerne er vokset hurtigere end økonomierne siden 1700-tallet? Det har de heller ikke altid gjort.

Pikettys kurver viser, at uligheden tog et dyk fra starten af 1900-tallet og frem til 1970'erne. Økonom Christian Gormsen, fra centrum-venstre tænketanken Cevea, fortæller, at tre økonomiske chok ramte verdens økonomier i løbet af det tyvende århundrede og vendte udviklingen for en stund.

"1. og 2. Verdenskrigs bombardementer og børskrakket i USA i 1929 ødelagde en betydelig mængde af landenes kapital. Med et var mange af de kæmpemæssige formuer, der var bygget op over flere generationer, blevet fuldstændig værdiløse," siger Christian Gormsen, og forklarer, hvorfor uligheden faldt i årtierne, der fulgte slutningen af 2. Verdenskrig i 1945.

"Når formuerne bliver mindre værd, bliver afkastet også mindre, og de vokser derfor langsommere. Det, kombineret med at landenes samlede indkomst voksede hurtigere end nogensinde i årene efter krigen, gjorde, at skellet mellem almindelige lønarbejdere og de rigeste formueholdere blev mindsket," siger Christian Gormsen

Efterkrigstiden var unik

Piketty viser, at årtierne efter 2. Verdenskrig var unikke rent økonomisk. De vestlige økonomier voksede med 3-4 procent om året, hvilket var hurtigere end nogensinde før.

Samtidig med at økonomierne voksede eksplosivt, faldt uligheden, da det meste af væksten gik til almindelige lønmodtagere.

"Europa og USA gennemførte store sociale reformer ved at omfordele fra de rigeste i toppen af samfundet til resten af samfundet. Det skabte en stor middelklasse, der kunne have en forholdsvis høj levestandard, og det mindskede selvfølgelig uligheden," siger Christan Gormsen.

Væksten vender ikke tilbage

Udviklingen, hvor verdens økonomier voksede eksplosivt, samtidig med at uligheden blev mindsket, holdte kun ved i få årtier. Væksten er kølnet af, og formuerne har fyldt mere og mere i landenes økonomier.

"Festen fra efterkrigstiden er sluttet for længst. Siden midten af 1970'erne er formuerne igen vokset hurtigere end landenes økonomier, og uligheden er steget kontinuerligt," siger Christian Gormsen.

Vi får et større slagsmål om pengene

Pikettys forudsigelser bygger blandt andet på, at de vestlige økonomiers vækst vil være lav de næste mange årtier. Siden 1970'erne er væksten faldet årti for årti, og mange indikationer peger på, at efterkrigstidens rekordvækst har været en historisk parentes.

Set i det lys er fremtiden endnu mere bekymrende, fortæller professor i økonomi Ved Københavns Universitet Katarina Juselius.

"Normalt er det økonomiens vækst, som politikerne omfordeler fra for at mindske uligheden. Hvis der er meget lav vækst i økonomien, kan politikerne ikke nøjes med at dele ud af væksten," siger Katarina Juselius og uddyber, hvorfor fremtidens lavvækst er bekymrende:

"Man bliver nødt til direkte at tage fra nogen og give til nogle andre, hvis man vil have mere lighed i samfundet i fremtiden. Vi får derfor et større slagsmål om, hvordan pengene skal bruges, og det bliver desværre nok ikke særligt rart," slutter Katarina Juselius.

# data[].attributes.attachment_link.title
Pikettys økonomiske forudsigelser har udløst ophedet debat om ulighed

# data[].attributes.attachment_link.description
Den 43-årige franske professor i økonomi, Thomas Piketty, er på kort tid blevet superstjerne. Lige siden hans 700-siders storværk om økonomisk ulighed - 'Capital In The 21. Century' - blev udgivet i USA, har han været den mest omtalte og debatterede økonom i verden.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Af Alex Vanopslagh (LA)
Politisk leder
Så er det igen blevet den tid på året. Vi skal debattere ulighed i Danmark.

"Skal vi bekæmpe ulighed?", spørger Altinget - måske lidt ledende mig og en række andre. På den ene side vil socialistiske stemmer påstå, at stigende ulighed svækker sammenhængskraften. Og som partileder af Liberal Alliance er jeg naturligvis castet som ham, der skal argumentere for, at en stigning i økonomisk ulighed altså ikke er jordens undergang - eller velfærdsstatens for den sags skyld.

Nuvel. Den rolle påtager jeg mig gerne.

Lad mig starte i det kontroversielle hjørne: Ulighed er ikke entydigt dårligt. Det siger jeg bestemt ikke for at provokere, men fordi man let kan få den opfattelse, når man følger den offentlige debat om netop ulighed.

En debatarena, der primært fungerer som de røde partiers interne kampplads, hvor den, der kæmper hårdest for, at alle bliver lige, vinder. Politisk stræben efter ulighed såvel som lighed må aldrig gøres til et mål i sig selv. Vi skal selvfølgelig kæmpe for, at alle har lige muligheder i livet.

Men vi skal samtidig give plads til, at folk er forskellige. For det er vi. Derfor vil folks egne valg altid - og på helt naturlig vis - skabe ulighed.

Målemåde er håbløst forældet
Jeg mener oprigtigt, at den måde, hvorpå vi måler ulighed, er håbløst forældet og grundlæggende forkert. Når afstanden mellem samfundets rigeste og fattigste øges, så stiger uligheden. Også selvom de fattigste bliver rigere.

På trods af, at langt de fleste tjener mere i dag end for ti år siden, så betragter mange det som noget negativt, da uligheden er vokset sideløbende. Og det er altså her, at kæden hopper af.

Hvis Bill Gates flyttede til Danmark og skabte en masse arbejdspladser, så ville uligheden rigtignok stige, men Danmark ville utvivlsomt blive mere velstående. Vi bør glæde os over den økonomiske vækst, som gør samfundet rigere - som gør os alle rigere - og ikke skæve småligt over ligusterhækken til naboen, der er begyndt at betale topskat.

Ulighedsdebatten forværres yderligere af, at der hersker en udbredt opfattelse af, at al ulighed er noget rigtigt møg, som skal bekæmpes - koste hvad det vil. Ulighed er dels et resultat af, at vi vælger og prioriterer forskelligt, og så er ulighed en effekt af, at folk hele tiden befinder sig forskellige steder i livet.

Derfor vil et endimensionelt indkomst- og formuefokus på, hvordan alt er fordelt lige netop nu, give et særdeles misvisende billede.

Lighedsutopia vil skade vækst og velstand
Forcerer vi resultatlighed, så begrænser vi friheden. Til det må jeg bare sige, at det simpelthen ikke er vores opgave som politikere at lege smagsdommere over borgernes liv.

Hvis hr. Jensen arbejder 60 timer om ugen, mens hr. Hansen på matriklen ved siden af har valgt at gå på deltid 30 timer om ugen, ja, så tjener førstnævnte nok en del mere.

Men mens den ene knokler på jobbet, har naboen prioriteret at bruge tiden sammen med familien, vennerne, sin hobby eller noget helt fjerde. Fred være med det. Folk bestemmer heldigvis selv, hvor meget de vil arbejde.

Min pointe er, at det ene ikke er bedre end det andet. Seks timers ukrudtslugning i kolonihaven kan være værdifuldt for den ene, mens den anden foretrækker en ekstra nattevagt.

Folk vælger forskelligt, fordi folk er forskellige. Alene af den grund vil der være ulighed. Og hvis det endelig skulle lykkes de røde at gennemtvinge et socialistisk lighedsutopia, så ville det skade både vækst og velstand og dermed ikke gøre os allesammen lige rige, men lige fattige.

Målt efter Gini-indekset er ligheden større i Pakistan end i Schweiz, men jeg ved godt, hvor jeg helst ville bo.

# data[].attributes.attachment_link.title
Alex Vanopslagh: Der vil heldigvis altid være ulighed i Danmark

# data[].attributes.attachment_link.description
Af Alex Vanopslagh (LA) Politisk leder Så er det igen blevet den tid på året. Vi skal debattere ulighed i Danmark. "Skal vi bekæmpe ulighed?", spørger Altinget - måske lidt ledende mig og en række andre. På den ene side vil socialistiske stemmer påstå, at stigende ulighed svækker sammenhængskraften.

# data[].attributes.attachment_link.description
Der er stor ulighed i danskernes sundhed. Blandt de danskere, der blev født i 1950-54, modtog den sygeste fjerdel 12 gange så mange lægeydelser i deres senere år på arbejdsmarkedet, som den fjerdel der var mest raske. De mest syge er især ufaglærte, og de brugte lægen dobbelt så meget som akademikerne.

# data[].attributes.attachment_link.title
Rød mod blå. Skal vi tage uligheden alvorligt eller ej

# data[].attributes.attachment_link.title
Is America Dreaming?: Understanding Social Mobility

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sammen med en række andre humanitære organisationer har Dansk Folkehjælp netop peget på, at der er brug for en defineret dansk fattigdomsgrænse, der kan navigeres efter.

- Vi har jo som stat en forpligtelse i forhold til FN's verdensmål om at reducere fattigdommen både i Danmark og globalt. Den eneste måde, vi kan følge udviklingen og måske også sætte nogen normer for, hvornår man er fattig, er med en fattigdomsgrænse. Det giver rigtig god mening, siger Klaus Nørlem.

Børns Vilkår: Børn skal ikke blive ofre

Den vurdering deler direktør i Børns Vilkår, Rasmus Kjeldahl.

- Hvis man ikke har noget mål for, hvornår børn er fattige, så er det jo meget svært at se, om man gør fremskridt i bekæmpelsen af fattigdom. Så fattigdomsgrænsen er faktisk et nødvendigt grundlag for enhver politik på området, siger han.

FAKTA Sådan vil regeringen bekæmpe børnefattigdom

Socialdemokratiet og støttepartierne skriver i deres forståelsespapir, at alle børn skal vokse op under ordentlige forhold og med mulighed for at være en aktiv del af fællesskabet.

Derfor vil regeringen:

Indføre en fattigdomsgrænse, så udviklingen kan følges.

Nedsætte en ydelseskommission, som senest efter 12 måneder skal foreslå anbefalinger på ydelsesområdet; blandt andet anvise en erstatning for kontanthjælpsloftet.

Afsætte 250-300 millioner kroner årligt til et midlertidigt, kontant børnetilskud som indføres hurtigst muligt og målrettes børn fra 0-14 år i familier, der er omfattet af kontanthjælpsloftet eller integrationsydelsen. Tilskuddet skal løbe, til kommissionen har fremlagt sine anbefalinger.

Sætte den tidligere regerings planlagte ændringer i kontanthjælpssystemet i bero indtil ydelseskommissionen har fremlagt sine anbefalinger. Derfor annulleres den vedtagne reduktion af integrationsydelsen pr. 1. januar 2020.
Kilde: Forståelsespapiret

Ifølge Rasmus Kjeldahl er der store konsekvenser forbundet med fattigdom for børn. Der er blandt andet langt færre fattige børn, der får en uddannelse, i forhold til børn, der ikke er fattige.

Står det til Rasmus Kjeldahl bør en ny fattigdomsgrænse tage udgangspunkt i det, man kalder relativ fattigdom. Altså, hvor fattige er folk i forhold til resten af befolkningen.

Samtidig erkender han dog, at det ikke er fattigdomsgrænsen, der alene får mindsket omfanget af børnefattigdom.

- Der skal nogle kloge politiske tiltag til, som friholder børn fra fattigdom. Der kan være mange grunde til, at vi skal lave om på vores velfærdsydelser, men det kan ikke være rigtigt at børnene skal blive ofre, og fattigdom bør ikke være noget, som findes i Danmark år 2019, siger han.

'Det synes jeg er rigtig øv'

Tilbage i Odense Zoo fortsætter Mads Votborg Andreasen og hans mor turen rundt i haven.

Udflugten falder halvvejs i den uges ferie i et feriecenter omkring Middelfart, som familien har fået gennem Dansk Folkehjælp sammen med andre familier i samme situation.

- Jeg er selv ramt af kontanthjælpsloftet, og det kan virkelig godt mærkes. For så snart man får en belønning fra kommunen, så trækker de det bare fra et andet sted. Og det synes jeg er rigtig øv. Vi måtte sige vores lejlighed op, fordi vi ikke havde midler til at sidde i den, siger Jeanne Votborg Andreasen.

- Lige nu har vi ikke noget sted at bo, men bor hos min lillebror, men det kan jo heller gå på længere sigt.

At regeringen går med planer om at genindføre fattigdomsgrænsen har hun ikke de store holdninger til. Men hun ville dog have det svært ved det, hvis hun selv var en af dem, der fik papir på at høre til den fattige del af Danmark.

- Jeg vil ikke selv betragte mig som fattig-fattig. Selvfølgelig får jeg kun det, som jeg får udbetalt, og der skal være penge til det hele, men jeg synes ikke, at vores familie lever fattigt, der er da råd til en is og tøj.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ny fattigdomsgrænse glæder: 'Det er den eneste måde, vi kan følge udviklingen'

# data[].attributes.attachment_link.description
Sammen med en række andre humanitære organisationer har Dansk Folkehjælp netop peget på, at der er brug for en defineret dansk fattigdomsgrænse, der kan navigeres efter. - Vi har jo som stat en forpligtelse i forhold til FN's verdensmål om at reducere fattigdommen både i Danmark og globalt.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Flere og flere unge får en ungdomsuddannelse, men bag det glædelige budskab står det dog klart, at vi ikke er blevet bedre til at bryde den sociale arv, snarere tværtimod. En ny Momentum-analyse viser nemlig, at andelen af unge, der som 25-årige har fået en ungdomsuddannelse, er faldet med 2,9 procentpoint fra 1998 til 2018, når det gælder unge, hvis forældre ikke har fået en ungdomsuddannelse. En negativ udvikling, som ikke bliver bedre af, at det kun er 59,3 procent af de 25-årige med forældre uden en ungdomsuddannelse, der får en ungdomsuddannelse, mens det gælder 84,4 procent af dem, hvor forældrene har en ungdomsuddannelse.

Ifølge Rasmus Landersø, seniorforsker ved Rockwool Fonden, er Danmark ikke alene om ikke at have knækket koden for den sociale mobilitet, men det går imod vores forestilling om, at vi med velfærdsstaten har fundet løsningen.

"Der er nogle fundamentale problemer, som ikke kun handler om at stille noget gratis til rådighed, som vi ikke har løst. Det er stadig dem med den svageste baggrund, der kommer sidst i køen. Det var det før, vi fik velfærdsstaten, det var det under udbredelsen af velfærdsstaten, og det er det i dag," siger Rasmus Landersø og fortsætter:

"Fremskridtet i samfundet har løftet uddannelsesniveauet i befolkningen, og derfor vil der være flere og flere i bunden, der får en ungdomsuddannelse. Men det ændrer ikke på, at vi ikke har fået adresseret den fundamentale ulighed, hvor forældres uddannelsesniveau spiller en rolle for barnets uddannelsesmuligheder."

Momentums analyse viser da også, at andelen af børn, der har forældre uden en ungdomsuddannelse, er faldet fra 25,6 procent i 1998 til 11,9 procent i 2018. Denne udvikling har medvirket til, at den samlede andel af unge, der får en ungdomsuddannelse, er steget i perioden.

I KL ærgrer formand for Børne- og Undervisningsudvalget Thomas Gyldal Petersen sig over, at vi ikke er blevet bedre til at gøre op med den sociale arv. Derfor er det hovedtemaet på KL's Børne & Unge Topmøde i slutningen af januar.

"Det er en vigtig politisk opgave og et stort ansvar for dem, der arbejder med børn og unge, at bryde den sociale arv. For uanset herkomst, opvækst i villakvarteret eller det udsatte boligområde, så skal vi sikre barnet muligheder, der ligger ud over forældrenes baggrund og uddannelsesvalg. Det skylder vi den enkelte, men også samfundet. Vi har jo akut brug for kvalificeret arbejdskraft på mange niveauer," siger Thomas Gyldal Petersen.

Han påpeger, at vi i Danmark har nogle unikke muligheder for at sikre læring og udvikling til alle børn og unge, da stort set alle børn går i daginstitution, og 4 ud af 5 børn og unge går i den lokale folkeskole.

"Vi har stærke institutioner, men alligevel er vi ikke lykkedes. Der er derfor brug for, at vi gør det endnu bedre end i dag. Og hvis vi skal lykkes, kræver det en sammenhængende indsats på tværs af alle dem, der møder de unge, ligesom vi skal blive endnu bedre til at dele vores gode praksis med hinanden både inden for og kommunerne imellem."

Tidlig indsats vigtig

Går man længere ned i Momentums analyse, ser man allerede ved afgangseksamen store forskelle i karakterniveauet i forhold til, om forældrene har en ungdomsuddannelse eller ej. 38 procent af de 25-årige med forældre uden en ungdomsuddannelse fik således et karaktergennemsnit på under 4, mens det kun gjaldt 14 procent af de unge, hvor forældrene har en ungdomsuddannelse. Og i den anden ende af skalaen var det kun 6 procent af de unge med forældre uden en ungdomsuddannelse, der fik et karaktergennemsnit på 9 eller derover, mens det var 22 procent blandt de unge, hvor forældre har en ungdomsuddannelse.

Det er ifølge seniorforsker Rasmus Landersø markante forskelle, som endog er opstået endnu tidligere i livet, da de nationale test viser, at det samme billede går igen helt nede i 2. klasse.

"Forskellene opstår altså meget tidligt og får som det ser ud i dag desværre lov til at bestå. Så det kræver en tidlig og vedvarende indsats, hvis vi skal gøre op med det. For hvis det allerede langt tidligere er bestemt, hvem der har færdighederne til at kunne komme videre i uddannelsessystemet, så hjælper det ikke, at uddannelse er gratis," siger Rasmus Landersø.

Derfor er en styrkelse af den tidlige indsats også et kardinalpunkt for Thomas Gyldal Petersen, formand i KL's Børne- og Undervisningsudvalg.

"Alle børn skal møde ind første skoledag med optimale forudsætninger. Vi skal derfor i højere grad bruge vores dagtilbud proaktivt og i samspil med dygtige fagprofessionelle, gode ledere, familier og organisationer blive endnu bedre til at sikre, at alle landets dagtilbud bidrager til et godt børneliv og senere et godt skoleliv og gode livsmuligheder," siger Thomas Gyldal Petersen.

Han understreger, at den styrkede tidlige indsats selvfølgelig skal følges op hele vejen igennem systemet.

"Vi skal derfor også arbejde for at styrke folkeskolen, så den kan give eleverne et fællesskab, hvor de kan spejle sig i hinanden, flytte sig med hinanden og løfte sig sammen. Og samtidig tror jeg, vi skal blive bedre til at have høje forventninger til alle børn, uden at skele til deres baggrund, men kun på at alle børn vokser ved at blive mødt med høje ambitioner."

Ifølge Rasmus Landersø er der dog grænser for, hvor meget man kan flytte fra offentlig side, da den største påvirkning sker i hjemmet.

"Hvis alle forskellene skal lukkes, så bliver man også nødt til at tænke forældrene ind i det, men i forhold til at påvirke forældrene er det store problem, at dem, der har mest brug for hjælp, er dem, der er mindst tilbøjelige til at gøre brug af den. Så selvom der er sket en del på børnehaveområdet, så er forskellene der stadig i en meget tidlig alder," siger Rasmus Landersø.

Han påpeger, at hjemmets indflydelse også kan ses i Momentums analyse af, at der er en negativ forskel på forældrenes uddannelsesniveau inden for det samme karaktergennemsnit i forhold til at få en ungdomsuddannelse.

"Selv børn med dårlige karakterer har bedre muligheder for at få en ungdomsuddannelse, hvis man har forældre med en længere uddannelse. Så der er også noget kulturelt i det her, hvor ens baggrund og muligheder for at få hjælp til at kunne komme igennem en uddannelse og sørge for at hanke op i en, når det er ved at gå galt, spiller ind," siger Rasmus Landersø.

Mønsterbryderudvalg

Selvom det altså er svært at rykke på den sociale arv, har man på Frederiksberg nedsat et Mønsterbryderudvalg, som siden 2015 har sat flere tiltag i gang i bestræbelserne på at blive bedre til at nedbryde den sociale arv.

"Vi nedsatte udvalget i erkendelse af, at vi heller ikke i vores ressourcestærke kommune er gode nok til at bryde den sociale arv. Derfor lancerede vi 12 projekter, hvor vi på baggrund af en grundig evaluering har valgt at arbejde videre med fem af projekterne, ligesom vi har valgt at arbejde videre med Mønsterbryderudvalget og nye initiativer i denne valgperiode," siger Laura Lindahl, formand for Mønsterbryderudvalget og Børneudvalget i Frederiksberg Kommune.

Projekterne spændte i første omgang over hele børne- og ungelivet og handlede blandt andet om at tilknytte socialrådgivere til daginstitutionerne, så pædagogerne kunne spare med dem om, hvornår noget kræver en underretning. På skoleområdet har man igangsat et fokus på at forebygge fravær, ligesom man har investereret i at klæde de unge på til og guidet dem i at kunne blive på deres ungdomsuddannelse.

"Det kan være støtte til basale ting, som nogle børn ikke har med hjemmefra. Hvis man har en far og mor, der ikke har en uddannelse og måske heller ikke et arbejde, kan der være mange af de rutiner, som mange tager for givet - at man går i seng til fornuftig tid, spiser morgenmad, kommer til tiden etc. som ikke er en selvfølgelighed, og derved gør det sværere at klare en ungdomsuddannelse," siger Laura Lindahl.

Hun forklarer, at man i denne valgperiode vil fokusere på de tidlige år, da det er den tidlige indsats, der er helt afgørende. Det handler blandt andet om at klæde sundhedsplejerskerne, som møder familierne i den spæde start, bedre på til at råbe op, hvis de har en bekymring. Desuden vil man videreføre arbejdet med dialogisk læsning i små læringsgrupper i daginstitutionerne, som blandt andet har til formål at lære de små børn at koncentrere sig.

"Det er der jo masser af børn, der lærer med deres forældre, når de får læst historier derhjemme, men der er også nogle, for hvem det ikke er en del af hverdagen. Og der er så meget vigtig læring i at læse historie med sine børn. Blandt andet at kunne koncentrere sig om, hvad der bliver sagt, ligesom man får udvidet ordforrådet, når man læser det skrevne ord. Og vi ved, at hvis det kommer ind tidligt, så er det noget, de tager med sig ind i folkeskolen og bliver bedre fagligt," siger Laura Lindahl og uddyber:

"Det er ikke muligt i de danske daginstitutioner at kompensere for, hvad der foregår i hjemmet. De børn, hvis forældre læser højt for dem, står bedre, men der er ingen tvivl om, at vi har mulighed for at løfte de børn, hvor det ikke sker."

I KL mener formand for Børne- og Undervisningsudvalget, Thomas Gyldal Petersen, at Frederiksbergs Mønsterbryderudvalg er et spændende initiativ, hvor ikke mindst de klare handlingsorienterede projekter bør være en inspiration for andre kommuner.

"Det er helt centralt, at vi får delt sådanne eksempler på god praksis, ligesom vi skal stå på viden fra forskning, når vi igangsætter indsatser. Derfor vil KL samle parterne på området til en drøftelse af, hvordan vi med vores praktiske viden og forskning i højere grad kan lykkes med at skabe social mobilitet."

Af Jens Baes-Jørgensen, jjr@kl.dk

Analyse: Nadja Hedegaard Andersen, KL's Analyse- og makroenhed

# data[].attributes.attachment_link.title
Social mobilitet på uddannelsesområdet går den forkerte vej

# data[].attributes.attachment_link.description
De seneste 20 år er andelen af unge med forældre uden en ungdomsuddannelse, der får en ungdomsuddannelse, faldet. Samtidig er andelen markant lavere end de unge, hvis forældre har en ungdomsuddannelse. Forsker fastslår, at vi trods velfærdsstaten ikke er lykkedes med at bryde den sociale arv. Derfor opfordrer KL til et øget fokus.

# data[].attributes.body
Se bl.a. key indicators.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
To benchmark and monitor income inequality and poverty across countries, the OECD relies on a dedicated statistical database: the OECD Income Distribution Database which offers data on levels and trends in Gini coefficients before and after taxes and transfers, average and median household disposable incomes, relative poverty rates and poverty gaps, before and after taxes and transfers, etc. Due to the increasing importance of income inequality and poverty issues in policy discussion, the database is now annually updated. If you would like to be informed by email when the database is updated, please contact ELS-STDIncome.contact@oecd.org.
IDD Database

10 September 2019: Starting from December 2017, the OECD IDD database is no longer updated annually but more frequently, 2-3 times a year. New data are available for Costa Rica (income year 2018), Canada, Chile, the United Kingdom and the United States (income year 2017), Denmark, Ireland and the Russian Federation (income year 2016) and Hungary (new data source, income years 2006-16). See data:

by Measure (in OECD.Stat)

by Country (in OECD.Stat)

Key indicators (Table in .xlsx) for latest years on Ginis, Income shares, Poverty (relative & "anchored" in 2005) by age group and for working households

November 2016: Release of OECD Inequality Update 2016 "Income inequality remains high in the face of weak recovery"

See also:

Wealth distribution database (WDD) - and:

METHODs and concepts OTHER INTERNATIONAL DATABASES RELATED TO INCOME DISTRIBUTION Quality reviews

This quality review (December 2012) is in three main parts:
-Part I reports the results of a first self-assessment of different quality dimensions of the OECD Database on Household Income Distribution and Poverty (.pdf)
-Part II assesses the cross-country comparability of the OECD Earnings Distribution Database (.pdf)
-Part III provides detailed country data reviews on income distribution data, for the 34 OECD member countries. These country reviews compare the OECD benchmark series for income distribution and poverty reporting with alternative estimates which are available on a national or international basis - each country separately (.pdf) including revised versions:

See also external Review of the OECD Income Distribution Database - The Journal of Economic Inequality - December 2015, Volume 13, Issue 4, pp 579-602
THE OECD'S "COMPARE YOUR INCOME" WEB TOOL
How much do you earn compared with others in your country? Do you feel rich, poor, or just average? Use this tool and found out how your income really compares.

# data[].attributes.attachment_link.title
OECD Income Distribution Database (IDD): Gini, poverty, income, Methods and Concepts

# data[].attributes.attachment_link.description
Data and research on social and welfare issues including families and children, gender equality, GINI coefficient, well-being, poverty reduction, human capital and inequality., Gini coefficients, poverty rates, income, etc. Incomes are more equally distributed and fewer people are poor where social spending is high: the Nordic countries and western European countries, such as Austria, Belgium and the Netherlands...

# data[].attributes.body
Omfattende datasæt med deciler til udregning af gini
Fra: https://www.core-econ.org/resources/gciprawdata/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Moderniteten er en historie om bevægelse, der starter med en dampmaskine og ender med dig og din iPhone.

Først flyttede man på verden, man byggede jernbaner til kul og stål, man byggede biler og flyvemaskiner, man flyttede sine varer omkring i verden, også menneskene begyndte at flytte sig, fra landet og til byen, eller hvor de nu ville hen, frie som de blev, og til sidst var det så verden, der flyttede ned i vores lommer, hvor den ligger og vibrerer lige nu.

Den tyske sociolog Hartmut Rosa sidder og laver tommelfingerbevægelser på den usynlige telefon, han holder i sin højre hånd, mens han snakker:

"Det er altid denne bevægelse med tommeltotten. Uanset om jeg taler med dig i telefon, eller om jeg arbejder eller ser porno," siger han og kører tomlen op og ned i luften, mens han forklarer, at vores relation til skærmen, denne kølige overflade, som vi behersker, men som aldrig rigtig taler tilbage til os, er et udmærket billede på den samtidsdiagnose, Rosa er i gang med at levere:

Verden - altså tingene og menneskene, informationerne og billederne - har aldrig været så tæt på, så let tilgængelig, som den er i dag. Men verden føles længere væk end nogensinde før.

"Vi bliver glade, når vi udvider vores rækkevidde over verden," som han siger. Det er det, penge gør: De udvider vores mulighed for at række ud efter verden eller at trække den til os. At købe en flybillet eller en iPhone.

"Men faren er," siger han, "at det fører os til fremmedgørelse, at det fører til en udmattelse af selvet, til et udbrændthed, altså en psykologisk situation, hvor du har et job og et sted at bo og måske en familie og så videre, men hvor disse ting ikke taler til dig."

Han holder en pause.

"Hvor du ikke længere føler dig i forbindelse med verden."

Man får fornemmelsen af, at Rosa - som han sidder her, over for mig, en formiddag på Aarhus Universitet, klædt som han er i akademisk uniform (jakke, sweater, skjorte, ingen slips) - er en blød mand, der forsøger at tænke hårdt. Nok taler han som en romantiker, der vil genskabe forbindelsen til omverdenen, genskabe resonans, som han kalder det, og som desuden både er emnet for det oplæg, han skal holde her på universitetet, og titlen på hans seneste bog, der for nylig udkom i Tyskland.

Men Rosa, der er professor i sociologi ved universitet i Jena, er ikke antimodernist, det her handler ikke om at flytte ud i Schwarzwald for at leve autentisk og spise raw food og komme i kontakt med sig selv eller whatever, nej det handler om at formulere en form for korrektiv til et samfund, der i sin iver efter at trække verden til sig ender med at miste forbindelsen.

Rosas claim to fame (han er lidt af en verdensberømthed i akademiske kredse og anses desuden for at være tronfølger i den venstreorienterede kongerække, der strækker sig fra Adorno over Habermas til Honneth) er hans tænkning om accelerationens rolle i det moderne samfund og ikke mindst i det moderne individs liv.

Det lyder måske tørt og teoretisk, men det er et af den slags sociologiske begreber, der snarere end at føje et nyt og kompliceret vokabularium til verden giver sprog til noget, man intuitivt har fornemmet på sin vej gennem livet, nemlig at det hele går meget, meget hurtigt. Vores verden er fyldt med ting og teknologier, der burde spare os tid - transportmidler, kommunikationsmidler og så videre - men det føles overhovedet ikke, som om vi sparer tid, tværtimod.

"Hvis du spørger folk, hvordan de har det, så vil de fleste sige 'Jo, meget godt, men jeg har så travlt,'" som Rosa siger. "Og hvis alle siger det, er det nok ikke individets skyld, men strukturerne, ikke?"

Rosas kritik af accelerationens strukturelle karakter - som man til eksempel kan læse i hans Fremmedgørelse og Acceleration  - tager afsæt i idéen om moderniteten som accelerationsproces, der både er teknisk, økonomisk og kulturel, og som ifølge Rosa ikke alene er drevet af kapitalismens tendens til profitmaksimering og effektivisering, men også af menneskets drift imod at tage verden i sin besiddelse. Det er fedt at erobre verden!

Engang tog det flere dage at komme fra den ene ende af Danmark til den anden, mens man i dag kan sidde i Ålborg og holde møde med en mand på Bornholm, uden at hverken den ene eller anden har flyttet sig en meter. Internetforbindelserne bliver hurtigere, og det samme bliver fodboldspillerne og nyhederne og de erotiske bekendtskaber og så videre, og det er alt sammen meget fint.

Men sagen er så den, ifølge Rosa, at accelerationen ligesom har nået et overdrev, hvor den frigørelse, der ligger i at tage verden i sin besiddelse, bliver en fremmedgørelse.

"Du er," som Rosa siger, "nødt til at løbe hurtigere blot for at blive, hvor du er."

TRONFØLGER Foto: Mathieu Bourgois / Scanpix

Hvorfor det?

Man kan tænke sig det sådan, at mens vores oldeforældre blev født ind i et sted og en profession og således stod stille hele livet, og mens vores forældre blev født ind i en frihed til at vælge og skabe deres sted og deres profession og således fandt et fast ståsted i deres ungdom, så er vi nu fanget i en form for udvidet frihed, hvor vi skal genopfinde os selv om og om igen for ikke at gå i stå og falde sammen og således tabe den konkurrence, der er vores liv.

Som Rosa siger:

"Folk siger: 'Sidst stemte jeg konservativt, men måske stemmer jeg socialistisk næste gang. Lige nu praktiserer jeg zenbuddhisme, men det betyder ikke, at jeg er buddhist. Lige nu bor jeg med Martha, men måske ændrer jeg partner i fremtiden. Lige nu bor jeg i Aarhus, men måske flytter jeg til København.'"

Det lyder jo som en form for frigørelse (hvad det sandelig også er, hvis man spørger Rosa), men der er det ved det, at der findes ressourcer og processer, der ikke på samme måde lader sig accelerere, og der opstår således, hvad Rosa kalder desynkronisering.

Som når økonomien løber fra klimaet, fordi ressourcerne så at sige forbrændes for hurtigt, og vi følgeligt havner i en klimakrise. Eller når finansmarkederne løber fra de politiske institutioner, og vi havner i både en finansiel og en politisk krise. Eller når kravene om optimering af arbejdskraften betyder, at vi "taber de ufaglærte på gulvet", som man siger.

Eller endeligt når verden bliver så totalt tilgængelig, at hverken den menneskelige krop eller det menneskelige hoved helt kan følge med, og vi følgeligt ender med at være stressede og deprimerede og udbrændte og ligesom mister forbindelsen til den verden, vi haster igennem.

Om verden således vitterlig går så hurtigt, at den ender med at forsvinde for os, var det måske en tanke at stoppe op. At sløve samfundet simpelthen og at slukke for sin mobiltelefon. Men da jeg spørger Rosa, hvorfor han snakker om resonans, når han blot kunne sige langsomhed, stopper han op og kigger på mig.

"Den ene årsag er, at det simpelthen er en politisk fantasi," svarer han. Vi har brug for fart, forklarer han, for innovation, for kreativitet - ikke som et mål i sig selv, men som en måde at skabe et bedre samfund og et bedre liv på. Rosa er med andre ord ikke villig til at ofre fremskridtet i sin kritik af hastigheden.

"Det andet problem er, at langsomhed ikke i sig selv er en god ting. Jeg mener: Der er mange ting, der bliver dårligere, hvis vi sænker hastigheden. Et eksempel er en rutsjebane med et loop. Hvis du sænker farten, falder du ned, ikke sandt. Og hvis du har en sløv internetforbindelse, så forbedrer det overhovedet ikke dit liv," siger han.

"Så det kan ikke være langsomheden i sig selv, som mennesker længes efter."

"Og så var det, jeg tænkte: Hvad mener vi egentlig, når vi drømmer om langsomheden? Og for mig er det åbenlyst, at vi tænker på en anden måde at være i verden på, en anden måde at forholde sig til sit sted i verden, som nu til Aarhus eller til den her samtale, ikke?"

"Fremmedgørelse er den tilstand, hvor du føler, at verden derude er blevet fuldstændig grå eller bleg eller død eller tavs. Og når du opfatter verden sådan, udvikler du den samme fornemmelse af dig selv. Inden i dig selv er det dødt og tavst."

Resonans er et begreb hentet fra fysikken og beskriver den situation, hvor to systemer så at sige går i svingninger med hinanden. Det er meget passende, for som Rosa gentager igen og igen, er den resonans, han taler om, en relation, altså en måde at være i kontakt med verden på, der står i kontrast til den distancerede, instrumentelle tilgang, der dominerer en hverdag og et samfund, der er drevet af konkurrence.

Resonans handler så at sige om at komme på bølgelængde med sine omgivelser, at overskride fremmedgørelsen: "Noget rører dig, noget taler til dig, det bevæger dig, du bliver måske rørt til tårer," forklarer han. "Men det er også oplevelsen af at få et svar tilbage." Det kunne - for nu at nævne nogle få af Rosas mange eksempler - være oplevelsen af et stykke musik, en kat, en samtale; en fornemmelse af at høre verden og at høre til den.

"Jeg tror virkelig på, at resonans ikke er noget, vi behøver at lære," siger Rosa og giver et eksempel: Et voksent menneske stiller sig foran et spædbarn uden at sige et ord eller gøre en bevægelse, stum og stille.

"Barnet vil sandsynligvis begynde at græde, fordi det, han eller hun virkelig søger, er at være i kontakt, at være i berøring, at træde ind i en dialogisk eksistens. Men hvad vi lærer, som vi vokser op, er at holde verden på afstand, at skabe distance," siger han og forklarer, at den instrumentale måde at være i verden på - videnskabens og vækstens måde at være i verden på - er blevet for dominerende.

"I det her moderne samfund er problemet," siger han, "at vi opsøger øjeblikke af resonans i oaser, altså særlige tidspunkter og steder. Så måske kører du hele ugen i en fuldstændig instrumentel effektivitets- mode og forsøger at optimere det hele, og når det så bliver lørdag, går du til koncert og tager en tur til havet for at føle en form for resonans i et isoleret tidsrum."

Vi opsøger så at sige resonansen som den undtagelse, der gør os i stand til, vi kan fortsætte accelerationen.

"Men hvad, vi skal gøre, er i virkeligheden at vende det rundt, således at standardtilstanden er en resonant tilstand, hvor vi er i kontakt med miljøet, med mennesker, med arbejdet."

Og så er spørgsmålet selvfølgelig, hvordan en sådan omvending lader sig gøre. Løsningen er ikke, som Rosa siger flere gange, at vi som enkeltindivider dyrker mindfulness eller går til yoga, eller hvad man kunne forestille sig, "for der ikke er noget politisk element" i at fokusere på, hvordan det enkelte individ kommer igennem en travl hverdag.

"Der er ikke nogen resonans uden et frit, autonomt individ, men ikke desto mindre er resonans et forhold," som han siger. "Du kan kun være i resonans, hvis du lytter til den andens stemme, til den person eller ting eller kontekst, som du er i. Og derfor er du nødt til at se på betingelserne for resonans, og de er sociale og politiske."

I stedet for at den kapitalistiske økonomis indbyggede accelerationslogik overtager vores liv, må vi genskabe kontrollen med økonomien og accelerationen, en gendemokratisering eller genpolitisering af økonomien, om man vil. Rosa nævner i den forbindelse, at man kunne indføre borgerløn, fordi det vil løsrive individet fra den del af accelerationspresset, der strømmer fra angsten for at falde igennem økonomisk (med alskens sociale og psykologiske følger). Men derudover er han ikke sådan særlig specifik, når det kommer til konkreterne.

Og det er der måske en grund til.

For snarere end at være opskriften på det gode liv i det gode samfund er resonansbegrebet, som han siger, "et princip, ud fra hvilket du kan bestemme, hvad et godt liv og et godt samfund består i."

Så sæt i gang.

Og skynd dig!

# data[].attributes.attachment_link.title
Vi lever i et hysterisk tempo, siger tysk stjernesociolog. Men løsningen er ikke at stoppe op

# data[].attributes.attachment_link.description
Den tyske sociolog Hartmut Rosa har brugt det meste af sin karriere på at kritisere et samfund, hvor både individet og fællesskabet skal løbe hurtigere og hurtigere for at blive, hvor det er. Nu er Rosa aktuel med en ny bog, der forsøger at præsentere en løsning, og den består ikke i at sagtne farten.

# data[].attributes.headline
Ulighedens mange ansigter - ANDEN UDGAVE

# data[].attributes.subject
Ulighedens mange ansigter - ANDEN UDGAVE

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Angreb på indvandrere, diskrimination, sexisme og voldelige konflikter er nogle af de konsekvenser, øget social og økonomisk ulighed i et samfund kan føre med sig.

Det konkluderer forskerne bag en ny, meget omfattende undersøgelse af, hvad ulighed i et land gør ved befolkningens tolerance over for andre.

"Vi kan se, at graden af ulighed påvirker de enkelte borgeres holdninger til, hvordan man skal være mod andre mennesker," siger en af forskerne, Lotte Thomsen, der er lektor i statskundskab og socialpsykologi på Aarhus Universitet og Universitetet i Oslo.

"Vi ser en ond cirkel af ulighed og vold. Jo større økonomisk og social ulighed, desto mere ustabilt, ekstremistisk, racistisk og voldeligt bliver samfundet," fortsætter hun.

Lotte Thomsen og kollegerne giver et bud på en forklaring: Ligesom dyr er mennesker tilbøjelige til at indrette sig i sociale hierarkier, hvor de stærkeste er parate til at forsvare deres position med næb og klør. Jo flere ressourcer, de har i forhold til andre, desto mere vold og diskrimination er de parate til at bruge for at bevare dem.

Forklaringen får dog en politolog til at ryste lidt på hovedet. Det vender vi tilbage til.

Jo mere ulighed, desto mere diskrimination

Først får du et par foruroligende resultater fra den nye undersøgelse, som netop er publiceret i det meget anerkendte videnskabelige tidsskrift PNAS.

Jo større sociale forskelle, der er i et land, desto mere motiverede er de mest privilegerede borgere for at forsvare deres position og opretholde det sociale hierarki, viser undersøgelsen, som bygger på data om 45.000 mennesker fra 27 forskellige lande.

Når uligheden er høj, er de borgere, der tilhører den mest privilegerede etniske eller sociale gruppe, endda villige til at diskriminere og forfølge indvandrere, og at være sexistiske og voldelige for at opretholde hierarkiet, viser en anden del af undersøgelsen, som bygger på data fra 30 forskellige amerikanske stater.

Forskerne måler dominans-motiver

Forskerne har i første omgang brugt resultater fra spørgeskemaundersøgelser lavet i de 27 lande. Undersøgelserne har målt borgernes hang til at dominere andre, der befinder sig længere nede i det sociale hierarki. Det er det, socialpsykologer kalder 'motiver for dominans' (Social Dominance Orientation - SDO).

Et individ, der scorer højt på SDO, er meget motiveret for at ville bevare eller endda øge de sociale og økonomiske forskelle, der er mellem forskellige grupper i et samfund. Det kan for eksempel være mellem danskere og indvandrere, hvide og farvede amerikanere eller mellem indere fra forskellige kaster.

Forskerne har målt SDO ved at bede de 45.000 mennesker om at vurdere, hvor enige eller uenige de er i en række udsagn som eksempelvis:

"Det er nok en god ting, at nogle grupper er på toppen og andre er på bunden af samfundet," og "Vi bør arbejde for større lighed i samfundet."

Hvide er parate til etnisk forfølgelse

Forskerne har derefter bedt 4.000 hvide amerikanere fra 30 forskellige stater om at vurdere, hvor enige eller uenige de er i udsagn, som

"Sorte er generelt dårligere begavede end hvide"

"Kvinder forsøger at få magt ved at tage kontrol over mænd"

"Når en mand forpligter sig, holder kvinden ham i kort snor"

Amerikanerne blev tilmed bedt om at forestille sig, at regeringen forbød indvandrerorganisationer, og blev så spurgt, om de ville:

angive indvandrere til politiet

deltage i angreb på indvandrerorganisationers hovedkvarterer

jagte og forfølge indvandrere

støtte tortur og henrettelse af medlemmer af indvandrerorganisationer

Forskerne fandt tydelige sammenhænge: Hvide amerikanere fra stater med den højeste grad af ulighed er mest sexistiske, og de er mest villige til at bruge vold og deltage i etnisk forfølgelse for at opretholde samfundets sociale hierarki.

Forklaringen er for unuanceret

Christian Albrekt Larsen, der er professor på Aalborg Universitets Institut for Statskundskab, har en politologisk tilgang til økonomisk og social ulighed. Han er ikke en del af forskergruppen bag den nye artikel, men han har læst den.

Han roser forskernes arbejde, og han er ikke overrasket over, at den nye undersøgelse finder sammenhænge mellem ulighed og konfliktniveau i et samfund. Som politolog kan han dog både se styrker og svagheder i artiklen.

I den nye undersøgelse giver forskerne et socialpsykologisk bud på, hvorfor folk kan have en interesse i at opretholde ulighed, selvom det skaber ustabilitet og et øget konfliktniveau. Deres forklaring er, at overklassen har en klar interesse i at bevare hierarkiet, og at dens medlemmer derfor er motiveret for at kæmpe for deres position.

"De tilbyder en forklaring på, hvordan ydre strukturer, for eksempel ulighed i en stat, kan påvirke den menneskelige psykologi. Det er deres interessante og vigtige bidrag. Min anke er, at de socialpsykologiske forklaringer nogle gange kan være historieløse," siger Christian Albrekt Larsen.

Ulighed er ikke nødvendigvis årsagen

De statistiske sammenhænge, Lotte Thomsen og kollegerne finder i deres studier, er ikke nødvendigvis det samme, som at der også er er en årsagssammenhæng: Det er ikke sikkert, at det er ulighed i sig selv, der er årsag til, at de mest privilegerede borgere er motiveret for at have racistiske holdninger, at være sexistiske og at forsvare deres position med vold om nødvendigt.

Deres vilje til at ville kæmpe for at bevare positionen i toppen af samfundshierarkiet, kan lige så vel have udspring i deres nations historiske udvikling, spekulerer politologen.

"Når man for eksempel skal forklare, hvorfor folk i Skandinavien har opbygget en velfærdsstat med høj grad af lighed, så skyldes det nok, at vi på baggrund af vores historie har opbygget solidariske holdninger om, hvorfor det er godt at tage vare på hinanden," siger han.

Mennesker er ikke aber

Lotte Thomsen og hendes kolleger drager i deres artikel paralleller til dyreverdenen, når de prøver at forklare, hvorfor øget ulighed motiverer individer til at acceptere og støtte sociale hierarkier.

Blandt dyrene er der en hakkeorden, hvor dem, der er øverst i hierarkiet, er parate til at kæmpe for at bevare deres ressourcer, mens de svageste som regel giver op på forhånd og underkaster sig.

Den samme tendens ses blandt mennesker, spekulerer forskerne:

"Det er forholdsvist sjældent, at vi ser oprør fra de mindst privilegerede borgere i et samfund. Vores hypotese er, at en del af grunden kan være nogle helt grundlæggende dominans-strategier, som vi også ser hos dyrene," siger Lotte Thomsen.

Sandsynligheden for, at borgere nederst i hierarkiet kan vinde en kamp mod den samfundsgruppe, der sidder på alle midlerne og har alle våbnene, kan være så lille, at underklassen accepterer tingenes tilstand og underkaster sig, fordi det simpelthen ikke kan betale sig at kæmpe, spekulerer forskerne.

"Det er der, hvor man kan tage sig lidt til hovedet og kalde socialpsykologerne for historieløse. Borgere i en nationalstat er altså noget andet end aber på savannen," siger Christian Albrekt Larsen.

"Historiefaget handler blandt andet om, hvilken rolle oprettelsen af nationalstater spiller for folks identitetsfølelse. Det er åbenlyst, at de gruppedannelsesprocesser, der er i nationalstater, er voldsomt anderledes end blandt dyr," fortsætter han. ​

# data[].attributes.attachment_link.title
Racisme og sexisme trives i økonomisk ulighed

# data[].attributes.attachment_link.description
Angreb på indvandrere, diskrimination, sexisme og voldelige konflikter er nogle af de konsekvenser, øget social og økonomisk ulighed i et samfund kan føre med sig. Det konkluderer forskerne bag en ny, meget omfattende undersøgelse af, hvad ulighed i et land gør ved befolkningens tolerance over for andre.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Der er meget forskellige opfattelser af, hvordan man ideologisk ser på økonomisk lighed og ulighed. Her kan du se, hvad Mogens Lykketoft (Socialdemokraterne) og Anders Samuelsen (Liberal Alliance) mener om sammenhængen mellem ulighed og vækst.

# data[].attributes.attachment_link.description
Der er meget forskellige opfattelser af, hvordan man ideologisk ser på økonomisk lighed og ulighed. Her kan du se, hvad Mogens Lykketoft (Socialdemokraterne) og Anders Samuelsen (Liberal Alliance) mener om sammenhængen mellem ulighed og vækst.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jan har risiko for at dø tidligt. Han er arbejdsløs og bor i et socialt boligbyggeri i Aalborg. 7 kilometer derfra i et velhavende villakvarter lever de jævnaldrende mænd i snit 16 år længere end Jan. Hvorfor bliver nogle mere syge end andre? Er der forskel på den behandling rige og fattige får på hospitalet og hos lægen? I en ny serie undersøger DR Dokumentar uligheden i det danske sundhedssystem.

# data[].attributes.attachment_link.description
Jan har risiko for at dø tidligt. Han er arbejdsløs og bor i et socialt boligbyggeri i Aalborg. 7 kilometer derfra i et velhavende villakvarter lever de jævnaldrende mænd i snit 16 år længere end Jan. Hvorfor bliver nogle mere syge end andre?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Income inequality: We already talked about that topic in another Weekly Chart a few weeks back. There I explained what the mean and the median can tell us about income inequality in a country. But hey, why use two numbers when you can use one? That's what the Gini index is for. It's a number between 0 and 1 that tells us how equally the total income of a country is distributed to its citizens. If the Gini index in your country is zero, your household earns exactly as much money as every other household. If the Gini index is 1, one person earns all the money. (In the worst case, that's you.) (Because you wouldn't be alive for long.)

But wait, inequality is not set in stone! A government has tools to re-distribute income - that's what taxes are for (among others). Here's a chart that shows how much the OECD member countries reduce their income inequality with taxes:

That's a pretty long chart, so I highlighted four countries to draw your attention to: Finland, Germany, France and the United States. As we can see, the income is more equally distributed in Finland (with a Gini index of 0.26) and less equally in the US (0.39). But that's only the situation after taxes. Before taxes, the income in all four countries is equally unequally distributed (0.5). The European countries - especially Finland - make use of taxes to bring income inequality down by a lot. The US, not so much.

A visual explanation of the Gini index

But what is the Gini index telling us exactly? How is it calculated? Since I'm a visual thinking person, here's a visual explanation: When plotting the cumulative percentage of total national income against the cumulative percentage of the population for a country, the resulting line is called a "Lorenz curve". The Gini index shows us how much space exists between the Lorenz curve for your country and the Lorenz curve of a perfectly equal country. Let's look at three Lorenz curves, to understand that better:

If we hover over the area that represents Mexico, we can learn that the 20% poorest Mexicans earn 5% of the national income. The bottom 30% earn 8%. The bottom 40% earn 13%, etc. The bottom 90% earn 60%, which means that the 10% richest Mexicans earn 40% of the national income. This distribution is pretty far away from a perfectly equal world, in which the top 10% would earn exactly 10% of the national income.

And that's what the Gini index shows us: How far away that distribution is from perfection. Better said, the Gini index tells us how big the difference is between the perfectly equal world (the grey line) and your country. The more curved the Lorenz line for your country, the bigger the difference, the higher the Gini index, the more unequal the income distribution in a country. That's why the Gini index is zero when the income distribution of your country is completely equal: The grey line and the country line would lay on top of each other, and there would be zero space between them.
There's a lot to say about indices: Every single one of them has shortcomings, and so does the Gini index. If you want to understand when and why the Gini index isn't the best choice, I can recommend this great Scientific American article. Also, I'd love to visualize the Lorenz curves for aaaall the countries, but I couldn't find a good data source. Maybe you know one? Tell me!

# data[].attributes.attachment_link.description
Income inequality: We already talked about that topic in another Weekly Chart a few weeks back. There I explained what the mean and the median can tell us about income inequality in a country. But hey, why use two numbers when you can use one? That's what the Gini index is for.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Der bliver for tiden talt meget om, at antallet af fattige i Danmark skulle være stigende. Man får let det indtryk, at dem med de laveste indkomster generelt har fået færre penge mellem hænderne. Det er imidlertid ikke tilfældet, som vi skal se, tværtimod. Hvis man ser på den gruppe, man kalder for "lavindkomstgruppen", så har den igennem flere årtier i gennemsnit haft stigende indkomst.

Vi hører også, at der skulle være 254.000 fattige i Danmark, hvoraf 64.500 er børn. Men der er god grund til at være skeptisk overfor disse tal, hvilket jeg forklarer nærmere i ovenstående video.
Danmark har verdensrekord i lav fattigdom
Når man skal opgøre, hvor mange fattige der er i et land, er den mest anvendte tilgang at starte med at opgøre antallet af personer i lavindkomstgruppen. Ifølge den mest almindelige definition tilhører man lavindkomstgruppen, hvis man tjener under halvdelen af medianindkomsten. Medianindkomsten er det beløb, hvor halvdelen af befolkningen tjener mindre, og halvdelen tjener mere.

Som figuren her viser, er Danmark det land i OECD, hvor den næstlaveste andel af befolkningen tilhører lavindkomstgruppen. Kun Island har en lavere andel af befolkningen med lav indkomst.

Ser vi på andelen af danske børn, som vokser op i hjem med lav indkomst, så har Danmark den laveste andel blandt alle de velstående lande i verden. Et land som Sverige har en næsten 3 gange større andel af børn i lavindkomstgruppen.

Så allerede her kan vi se, at der er noget galt med fortællingen om, at fattigdom skulle være et stort problem i Danmark. Det nødvendige kriterium, som skal være opfyldt for, at man kan siges at være fattig, er, at man har lav indkomst, og Danmark er et land, hvor meget få har lav indkomst sammenlignet med andre lande.
Danmarks Statistik beregner 4½ gange flere fattige end Thornings fattigdomskommission
Medianindkomsten er i Danmark på ca. 236.600 kr. om året - eller godt 19.700 kr. om måneden, målt på basis af den disponible indkomst, som er indkomst efter skat. Lavindkomstgruppen består derfor af personer med disponible indkomster på mindre end halvdelen af dette beløb, altså 118.300 kr. årligt eller ca. 9.900 kr. om måneden efter skat.

Thorning-regeringen nedsatte i 2012 en kommission, som skulle udarbejde en definition af fattigdom. Officielt hed kommissionen "ekspertudvalg om fattigdom". Udvalget offentliggjorde sin rapport i juni 2013 og nåede blandt andet frem til, at lav indkomst er et nødvendigt kriterium for at klassificere en person som fattig, men samtidig at det ikke er et tilstrækkeligt kriterium.

Nedenstående figur viser, hvordan kommissionens yderligere kriterier gør den relevante gruppe stadig mindre, indtil vi ender med den gruppe, som fattigdomskommissionen mente kunne betegnes som "fattige".

Der er 473.900 personer i lavindkomstgruppen, men en stor del af dem er studerende, og de bør ikke inkluderes i en opgørelse af antallet af fattige. Ordet "fattig" er et meget stærkt ord. Det signalerer et socialt problem. At studerende har en lav indkomst, opfatter vi imidlertid normalt ikke som et stort socialt problem. Man er kun studerende i en kortere periode, og de fleste får en god indtægt senere i livet.

Hvis man trækker studerende fra, falder lavindkomstgruppen til 245.700 personer. Derudover nåede kommissionen frem til, at man også bør fratrække personer med 100.000 kr. eller mere i formue. De behøver jo ikke at lide afsavn på grund af lav indkomst, når de kan finansiere deres forbrug ved at bruge af formuen. Trækker man dem fra, når man ned på en gruppe på 211.800 personer.

Endelig mente fattigdomskommissionen, at man skulle opfylde disse kriterier i mindst 3 år i træk for at kunne klassificeres som relativt fattig. Lav indkomst i en kortere periode er ikke så stort et problem, fordi man i en kortere periode bedre kan klare sig med de ting, man havde i forvejen, for eksempel gå i sit tøj lidt længere eller undlade at udskifte sin smartphone, ligesom mange kan låne penge i banken eller af familien.

Og det forholder sig faktisk sådan, at der heldigvis er rigtig mange, som kun har lav indkomst i en kortere periode. 45 procent er ude af lavindkomstgruppen allerede efter 1 år, og 56 procent efter 2 år. (I de 56 pct. er ikke medtaget dem, som var ude af lavindkomstgruppen efter 1 år, men kom tilbage det efterfølgende år. Bl.a. derfor kan man ikke benytte de 56 pct. til at beregne, hvor stor en andel af 1-års-lavindkomstgruppen, der regnes som fattige i fattigdomskommissionens definition").

Hvis man anvender Thorning-regeringens definition, er der altså 55.800 relativt fattige i Danmark - eller ca. 1 pct. af befolkningen. Af disse er 2.700 børn.

Hvordan kan det så være, at der for tiden skrives og tales meget om, at der angiveligt skulle være hele 254.000 fattige, hvoraf 64.500 er børn?

Det skyldes, at Danmarks Statistik har lavet sin egen definition af relativ fattigdom for at have noget at rapportere til FN om Danmarks overholdelse af verdensmålene. Det er bemærkelsesværdigt, at Danmarks Statistik når frem til et tal, som er så markant højere end dét, fattigdomskommissionen besluttede. Socialdemokratiet har da også meddelt, at partiet, hvis de vinder regeringsmagten vil genindføre sin gamle fattigdomsgrænse, som altså ville indebære, at der officielt er 55.800 relativt fattige i Danmark, ikke 254.000.

Med andre ord: Lige nu får vi at vide af Danmarks Statistik, Arbejderbevægelsens Erhvervsråd og andre, at der er 254.000 fattige i Danmark. Hvis Mette Frederiksen bliver statsminister, bliver der indført en officiel fattigdomsgrænse, som vil indebære, at antallet falder til omkring 55.800 - afhængigt af, om man kopierer fattigdomskommissionen definition 100 pct. eller eventuelt ændrer den lidt. Det afgørende er, om man holder fast i, at man skal have været i lavindkomstgruppen i tre år eller ej, og her signalerer socialdemokraterne, at det skal man.

Så fra den ene dag til den anden kan det officielle fattigdomstal altså blive divideret med godt 4,5, uden at der er en eneste i lavindkomstgruppen, hvis indkomst er steget. Det viser med al ønskelig tydelighed, at vi her har at gøre med elastik i metermål.
Er indkomst, sociale problemer eller arbejdsløshed ondets rod?
Danmarks Statistik har begrundet ændringen fra tre år i lavindkomst til et år ved at henvise til et studieudført af Rune V. Lesner, som er lektor på Aarhus Universitet. Studiet finder, at børn af forældre i lavindkomstgruppen tjener mindre, når de bliver voksne, selv hvis forældrene kun befinder sig et enkelt år i lavindkomstgruppen.

Det er dog usædvanligt at foretage så grundlæggende et skift på basis af et enkelt studie. Selv om Lesner gør et heroisk forsøg på det, er det ganske vanskeligt at isolere en enkelt effekt (lav indkomst hos forældrene) fra alt det andet, som også har indflydelse på børnenes opvækst. Der er da også en række problemer med studiet. Blandt andet bliver der ikke i tilstrækkelig grad kontrolleret for, om det er årsagerne til fattigdom, som påvirker børnenes indtægt senere i livet snarere end lav indkomst i sig selv.

For eksempel kan misbrugsproblemer i familien føre til, at forældrene mister deres job og ender i lavindkomstgruppen. Men er det den lave indkomst eller misbruget, som påvirker børnene negativt? Lesner forsøger at isolere effekterne, men det er meget vanskeligt at gøre, og normalt ville man om noget så komplekst som dette mene, at der er "brug for mere forskning", som man så ofte hører forskere udtrykke det, inden man drager vidtgående konklusioner.

Der er også andre problemer med undersøgelsen. Den anvender ikke gængse retningslinjer som anvendt af f.eks. Finansministeriet og Vismændene vedrørende opgørelse af indkomster. For eksempel beregnes familiens indkomst som bestående af de biologiske forældres indkomst, uanset om mor og far bor sammen eller ej, og uanset om de eventuelt nu bor sammen med andre.

Endvidere skal man passe på, hvordan man tolker resultaterne. Lesner har nemlig ikke sammenlignet familier under fattigdomsgrænsen med familier, som ligger lige over, men derimod med familier som i gennemsnit ligger langt over fattigdomsgrænsen. Så selv hvis hans resultater var fuldkommen korrekte, så skal man give familierne med lav indkomst en meget stor indkomstfremgang for at nå de nævnte effekter på børnenes indkomst senere i livet.

Andre studier peger i andre retninger end lav indkomst som væsentlig forklaringsfaktor. I Cepos har vi f.eks. undersøgt effekten af at være i beskæftigelse på den negative sociale arv. Er forældrene blandt de 20 pct. lavest lønnede (målt ved disponibel indkomst), er der 32 pct. sandsynlighed for, at børnene ligger i samme indkomstkategori som voksne. Hvis der slet ikke var en social arv i indkomst, skulle andelen være 20 pct.

Størrelsen af den sociale arv er imidlertid meget afhængig af, om forældrene er i job eller på overførsel: 43 pct. af børn fra hjem med lav indkomst, hvor forældrene hovedsageligt får deres indkomst fra overførsler, ender selv op i lavindkomstgruppen som voksen.

For børn af forældre med lav indkomst, som hovedsageligt får deres indkomst fra job, ender kun 26 pct. blandt de 20 pct. lavest lønnede. Overrepræsentationen i lavindkomstgruppen reduceres altså meget markant, hvis forældrene er i beskæftigelse: fra 23 procentpoint (43 pct. - 20 pct.) til 6 procentpoint (26 pct. - 20 pct.).
Lavindkomst i Danmark er mere attraktivt end lavindkomst i Somalia
Men der er andre problemer med måling af fattigdom end spørgsmålet om, hvor længe man skal have lav indkomst. Der er helt grundlæggende problemer med ideen om, at grænsen for fattigdom helt automatisk stiger i takt med velstandsudviklingen i samfundet.

Det har nogle mærkværdige konsekvenser. En af dem er, at kan ske en stigning i antallet af fattige i Danmark, selv om lavindkomstgruppen har stigende indkomster. Anvender man fattigdomskommissionens definition, har antallet af fattige således været stigende, som man kan se af den blå kurve i figuren nedenfor.

Det kan se foruroligende ud, men stigningen skyldes ikke, at en stor gruppe har fået det økonomisk værre i perioden. Faktisk har lavindkomstgruppen haft stigende indkomst over hele perioden, som det fremgår af denne figur - og den er renset for inflation:

Årsagen til, at lavindkomstgruppen er steget i indkomst, men at der alligevel er kommet flere fattige ifølge den anvendte definition, er, at medianindkomsten for hele befolkningen er vokset endnu hurtigere end indkomsterne for lavindkomstgruppen.

Lad os i stedet benytte den fattigdomsgrænse, der var i år 2000, og lade den stige med inflationen, så købekraften bevares, men ikke med den generelle velstand, som hvis man lader grænsen følge medianindkomsten. Med en fast - men inflationssikret - grænse ser udviklingen i antallet af fattige ud som i den røde kurve denne figur:

Så, hvilken af de to kurver kommer tættest på at beskrive virkeligheden - er der kommet flere eller færre fattige. Ja, sandheden ligger nok et sted midt imellem de to yderpunkter. For på den ene side er det jo rigtigt, at hvordan vi definerer, hvad det vil sige at være fattig, må ændre sig med tiden, efterhånden som samfundet bliver rigere.

Men på den anden side er fattigdom ikke et 100 pct. relativt begreb. Det er altså bedre at være en del af lavindkomstgruppen i Danmark, end det er at være en del af den i Rumænien, Pakistan eller Somalia. Det kan vi blandt andet se ved, at der er mange, der gerne vil emigrere fra lande som Rumænien, Pakistan og Somalia til Danmark, også selv om de kommer til at blive en del af lavindkomstgruppen her i landet, mens mange tilhørte middelklassen eller sågar overklassen i deres oprindelige lande.

Vi ser da også, at en meget stor del af stigningen i antallet af "fattige" i Danmark i de senere år alene skyldes, at der er kommet flere indvandrere. Nedenstående figur viser, at hvis man anvender ekspertudvalgets definition, kan kun 0,6 pct. af de etniske danskere klassificeres som fattige, mens det gælder seks gange så mange blandt indvandrere og fem gange så mange blandt efterkommere af indvandrere.

Det skyldes blandt andet, at den nuværende regering har indført integrationsydelsen til indvandrere, som ligger et stykke under kontanthjælpen. Et af argumenterne for denne lave ydelse er, at det ikke skal være for økonomisk attraktivt for udlændinge at komme til Danmark for at være på passiv forsørgelse.

En del af problemet med denne debat er, at ordet "fattig" er meget følelsesladet. Vi har ikke absolut fattigdom i Danmark, hvor man ikke kan dække de mest basale behov som mad, tøj og husly. Derfor ville det nok være mere retvisende at omtale gruppen med de laveste indkomster som "lavindkomstgruppen" snarere end som gruppen af "fattige".

Desuden er der brug for en meget mere kritisk og nuanceret tilgang til tallene vedrørende antallet af fattige. Vi har ikke et stort problem med fattigdom i Danmark, og generelt oplever alle samfundsgrupper indkomstfremgang over en årrække. Følger man konkrete personer over tid, er det endda dem med de laveste indkomster, som i gennemsnit oplever den største indkomstfremgang.

# data[].attributes.attachment_link.title
Venstrefløjen puster problemet op, men Danmark har verdensrekord i lav fattigdom

# data[].attributes.attachment_link.description
Der bliver for tiden talt meget om, at antallet af fattige i Danmark skulle være stigende. Man får let det indtryk, at dem med de laveste indkomster generelt har fået færre penge mellem hænderne. Det er imidlertid ikke tilfældet, som vi skal se, tværtimod.

# data[].attributes.attachment_link.title
Finansministeriets egne tal_ Rød bloks første finanslov øger uligheden - Altinget - Alt om politik_ altinget.dk

# data[].attributes.body
Om Piketty og den interessante elefantfigur

# data[].attributes.attachment_link.title
Verdens mest omtalte økonom har en løsning på

# data[].attributes.headline
Introduktion til Pikettys teori om ulighed og vækst.

# data[].attributes.subject
Introduktion til Pikettys teori om ulighed og vækst.

# data[].attributes.body
Med formler.

# data[].attributes.body
Forordet: om aktør-struktur forhold
Kap. 1.: Fin grundlæggende introduktion til social ulighed og chance ulighed. Gini-koefficient og loretz-kurve. Kort introduktion til forskellige typer af ressourcer.

# data[].attributes.attachment_link.description
Ulighedens mange ansigter - perspektiver på social ulighed 2. udgave