# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kildeintroduktion:

Socialdemokratiet udsendte i 1982 dette arbejdsprogram for partiets indvandrerpolitik med forord af Anker Jørgensen (1922-2016), den daværende statsminister og partileder i Socialdemokratiet, og indledning af Jytte Andersen (1942-), der var formand for Socialdemokratiets indvandrerudvalg i 1980-1984. Programmet var blevet vedtaget på en socialdemokratisk partikongres i 1980.

I arbejdsprogrammet formulerede Socialdemokratiet for første gang et samlet politisk udspil om indvandreres vilkår i Danmark. Baggrunden herfor var bl.a., at indvandrergrupper var blevet særligt hårdt ramt af den arbejdsløshed, som 1970'ernes økonomiske krise havde forårsaget, og at Fremskridtspartiet (oprettet 1972) i de forudgående år var begyndt at komme med indvandrerkritiske udtalelser.

Arbejdsprogrammets erklærede vision var at sikre indvandrere lige rettigheder og pligter med danske borgere. I programmets konkrete punkter behandles rettighedsaspektet dog mest udførligt. Dette ses bl.a. i målsætningerne om, at indvandrere og herunder især kvinder og børn skulle sikres de samme muligheder som andre danskere med hensyn til f.eks. uddannelse, og at de skulle kunne opretholde egne kulturelle og religiøse traditioner. Heroverfor synes det pligtmæssige at ligge som et implicit krav; f.eks. til at være en del af arbejdsmarkedet. Arbejdsprogrammet indgik i forhandlingerne om en ny udlændingelov, der i 1983 blev en realitet og afspejlede mange af de socialdemokratiske ønsker.

De største indvandrergrupper i Danmark blev i 1970'erne og i starten af 1980'erne udgjort af dels gæstearbejdere fra bl.a. Tyrkiet og Jugoslavien, der i slutningen af 1960'erne var blevet inviteret til landet på grund af mangel på arbejdskraft, dels flygtninge fra diktaturer i sydeuropæiske, afrikanske og sydamerikanske lande. Arbejdsprogrammet var i denne udgave særligt henvendt til indvandrere og indeholdt derfor tekst på serbokroatisk, tyrkisk, arabisk og urdu foruden dansk. Her bringes blot den danske udgave.

Forsiden til Socialdemokratiets arbejdsprogram om partiets indvandrerpolitik fra 1982. Denne udgave af arbejdsprogrammet var særligt henvendt til indvandrere, hvorfor det indeholdt tekst på serbokroatisk, tyrkisk, arabisk og urdu foruden dansk. Foto: Det Kongelige Biblioteks Småtrykssamling

SOCIALDEMOKRATIETS INDVANDRERPOLITIK

Forord af statsminister Anker Jørgensen[1] og folketingsmedlem Jytte Andersen[2]

FORORD

Indvandrerne kom til Danmark i 1960'erne i en tid, hvor den økonomiske vækst var kraftig og behovet for arbejdskraft stor. I 70'erne ændrede opgang sig til nedgang, og pludselig var der arbejdskraft nok - en udvikling, som i 80'erne desværre er fortsat. I denne situation kan vi komme ud for, at der er mennesker, der reagerer negativt over for indvandrerne. Det fantastiske er, at denne holdning også har vundet indpas i enkelte politiske kredse.

For os som socialdemokrater er det bydende nødvendigt at bekæmpe denne mistro til indvandrerne.

Vi vil fortsætte vor politiske kamp mod de kræfter, der modsætter sig rimelige og anstændige vilkår for indvandrere og øge vor indsats for, at indvandrerne integreres og får livsvilkår på linie med den øvrige danske befolkning. Det må ske under hensyntagen til og med respekt for indvandrernes kulturelle identitet.

Socialdemokratiet har på sin kongres[3] vedtaget et program for vor indvandrerpolitik, som her præsenteres på jeres eget sprog.

Dansk arbejderbevægelse vil fortsætte sin kamp mod enhver form for uretfærdighed i vort samfund i arbejdet for lighed og frihed. Det er ikke Socialdemokratiet, der bestemmer alene i Danmark. Skal vor kamp lykkes, kræver det en endnu stærkere arbejdsbevægelse. Du kan være med i arbejdet for at gøre os stærkere.

Venlig hilsen

[Anker Jørgensens underskrift]

Anker Jørgensen

Oversættelse ved:
Foreningen af indvandrertolke

Udsendt af:
Socialdemokratiet
Nyropsgade 26, 1602 København V.

INDLEDNING

Vi har med det arbejdsprogram, der her foreligger på urdu, tyrkisk, serbokroatisk og arabisk, for første gang samlet tilkendegivet, hvilken holdning og hvilket samfundsmæssigt ansvar, der skal lægges til grund for indvandrernes vilkår i Danmark.

Vi ved naturligvis at der eksisterer problemer i forholdet mellem danskere og indvandrere. Det er for os overordentligt vigtigt at få løst disse problemer. Gennem vor kongresbeslutning har vi skabt et grundlag for politisk udspil, som skal løse disse problemer.

Den socialdemokratiske indvandrerpolitik er klar. Den bygger på respekten for det enkelte menneske, viljen til at skabe lige muligheder for alle og ønsket om en tryg tilværelse for alle samfundsborgere. Det er vort mål at skabe ligestilling mellem alle mennesker i Danmark, både med hensyn til rettigheder og pligter.

Vi håber med dette program at være med til at bane vejen for større forståelse mellem indvandrere og danskere, at skabe gensidig respekt og at sikre bedre livsvilkår for de mennesker, der har valgt Danmark som deres nye fædreland.

Jytte Andersen

Medlem af Folketinget,
formand for Socialdemokratiets indvandrerudvalg.

Uddrag af arbejdsprogram, vedtaget på kongressen september 1980:

En politik, der sikrer indvandrerne ligestilling og en tryg tilværelse

Socialdemokraternes indvandrerpolitik bygger på respekten for mennesket og viljen til at skabe lige muligheder for alle. Den har til formål at skabe ligestilling med danske borgere på en række væsentlige områder, både hvad angår rettigheder og pligter. Ved indvandrere forstås udlændinge, der lovligt bosætter sig her i landet.

Indvandrerpolitikken må sikre, at indvandrerne optages og finder sig til rette i det danske samfund, ligesom indvandrere og danskere gensidigt må respektere hinandens kulturelle baggrund. En stor del af indvandrerne kom til Danmark op gennem 60'erne, hvor der var mangel på arbejdskraft.

Ofte kom indvandrerne hertil på grund af dårlige sociale forhold i deres hjemlande og de fleste indvandrere havde indtryk af, at Danmark var et samfund, der kunne tilbyde en god og tryg tilværelse.

De fleste indvandrere kom hertil med den klare hensigt, at de skulle tilbage til deres hjemlande efter et kortere eller længere arbejdsophold her i landet.

Erfaringerne viser imidlertid, at de allerfleste indvandrere varigt tager ophold med deres familier i Danmark.

Socialdemokraternes indvandrerpolitik må bygge på solidaritet og ansvar.

Indvandrerpolitikken må indeholde en række særlige foranstaltninger for at sikre størst mulig ligestilling.

Socialdemokraterne vil derfor arbejde for:

at indvandrernes retsstilling styrkes. Udlændingeloven[4] bør revideres bl.a. med henblik på en begrænsning af Fremmedpolitiets[5] ansvarsområde. En række sagsområder, der ikke er af politimæssig karakter bør henlægges til en civil instans. Udvisning bør kun ske ved grov kriminalitet.

at indvandrerne efter 3 års ophold i landet må sikres stemmeret og valgbarhed ved kommune- og amtsrådsvalg,

at sprogundervisning og samfundsorientering har en sådan varighed, kvalitet og praktisk forløb, at hele familien finder sig til rette i det danske samfund. Et særligt opsøgende arbejde må foretages overfor indvandrerkvinderne.
Oplysning om de danske samfundsforhold bør indgå i det offentliges indsats med henblik på at gøre indvandrerne i stand til at anvende samfundets forskellige tilbud.
Voksenundervisningssystemet, bl.a. i radio og TV må sikre, at indvandrerne får mulighed for at skaffe sig almen faglig og politisk viden,

at det tilstræbes, at fremmedpoliti, offentlige myndigheder og institutioner tilknyttes personer med kendskab til indvandrernes traditioner, kultur og sprog,

at der i daginstitutioner, folkeskoler, ungdomsuddannelser gives indvandrerbørn og -unge de samme muligheder for trivsel og udvikling som danske børn.
I de skoler og daginstitutioner, hvor indvandrerbørn optages bør det tilstræbes at der tilknyttes tosprogede medarbejdere. Undervisningen i modtagerklassen eller på indføringshold bør i videst mulig omfang varetages af lærere, der behersker elevernes sprog. Det tilstræbes, at børnene sikres en modersmålundervisning. I ungdomsuddannelserne bør de fornødne støtteforanstaltninger, sproglige såvel som økonomiske etableres for at skabe ligestilling med danske elever,

at en særlig arbejdsmarkedspolitisk indsats gøres for indvandrerne m.h.t. sprogundervisning, arbejdsformidling og arbejdsmarkedsuddannelse, således at der gives dem reelle muligheder for ligestilling på det danske arbejdsmarked

at indvandrerne får mulighed for at bibeholde deres kulturelle og religiøse traditioner. Tilskud til deres kulturelle virksomhed, bl.a. bladvirksomhed, må sikres, og samtidig må det tilstræbes, at danskere og indvandrere får mulighed for fælles kulturel virksomhed.

Indvandrernes arbejde er kommet hele det danske samfund til gode. De problemer, der er opstået omkring indvandrerne skal løses ved solidarisk medvirken af alle. Derfor må der arbejdes med økonomisk udligning for de kommuner, der i praksis skal løse de særlige indvandrerproblemer f.eks. ved ændringer i bloktilskuddene[6].

Socialdemokraternes indvandrerpolitik bygger på tolerance og frisind. Den tilstræber, at det danske samfund tilføres de kulturelle og menneskelige værdier, som indvandrerne kan tilføre vor kultur.

SOCIALDEMOKRATERNE

# data[].attributes.attachment_link.description
Kildeintroduktion: Socialdemokratiet udsendte i 1982 dette arbejdsprogram for partiets indvandrerpolitik med forord af Anker Jørgensen (1922-2016), den daværende statsminister og partileder i Socialdemokratiet, og indledning af Jytte Andersen (1942-), der var formand for Socialdemokratiets indvandrerudvalg i 1980-1984. Programmet var blevet vedtaget på en socialdemokratisk partikongres i 1980.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kildeintroduktion:

Udlændingeloven trådte i kraft den 8. juni 1983. Lovens vigtigste nyskabelse var en stærkt forbedret retsstilling for asylansøgere. Udlændingeloven af 1983 er ofte blevet nævnt som en af de mest liberale udlændingelove i Europa. Blandt de lovsikrede tiltag var at:

Såkaldte 'de-facto-flygtninge' fik ret til asyl (§ 7 stk. 2). 'De facto-flygtninge' er ikke medregnet i Geneve-konventionen fra 1951, men bør af tungtvejende grunde ikke sendes tilbage til hjemlandet.

Familiesammenføring blev et retskrav for de personer, der var tilkendt asyl.

Den liberale udlændingelov fra 1983 er siden midten af 1980'erne blevet strammet i en sådan grad, at Danmark siden 2002 er blevet betegnet som et af de mest restriktive lande i Europa på dette område. Kilden nedenfor gengiver første kapitel af Udlændingeloven af 1983.

Udlændingeloven: Lov nr. 226 af 8. juni 1983

Kapitel I

Udlændinges indrejse og ophold i Danmark

§ l. Statsborgere i Finland, Island, Norge og Sverige kan uden tilladelse indrejse og opholde sig her i landet.

§ 2. Udlændinge, der er omfattet af de regler, som er nævnt i stk. 3 (EF-reglerne), kan uden tilladelse indrejse og opholde sig her i landet i indtil 3 måneder fra indrejsen.
Stk. 2. De begrænsninger, der følger af kapitlerne 3-5, finder kun anvendelse på udlændinge, der er omfattet af EF-reglerne, i det omfang det er foreneligt med disse regler.
Stk. 3. Justitsministeren fastsætter nærmere bestemmelser til gennemførelse af De europæiske Fællesskabers regler om visumfritagelse og om ophævelse af indrejse- og opholdsbegrænsninger i forbindelse med arbejdskraftens frie bevægelighed, etablering og udveksling af tjenesteydelser.

§ 3. Udlændinge, der efter regler fastsat i medfør af § 39, stk. 2, er fritaget for visum, kan indrejse og opholde sig her i landet i indtil 3 måneder fra indrejsen. I dette tidsrum fradrages dog den tid, hvori udlændingen inden for de sidste 6 måneder har haft ophold i Danmark eller et andet nordisk land.

§ 4. Andre udlændinge skal have visum for at indrejse og opholde sig i Danmark. Det samme gælder udlændinge, som har indrejseforbud, jfr. § 32.
Stk. 2. De i stk. 1 nævnte udlændinge må ikke opholde sig her i landet ud over det tidsrum, der er angivet i det udstedte visum.
Stk. 3. Visum kan gives til en eller flere indrejser med ret til indtil i alt 3 måneders ophold inden for et nærmere fastsat tidsrum.

§ 5. Udlændinge, der ikke er statsborgere i et andet nordisk land, jfr. § 1, må kun opholde sig i Danmark ud over de i §§ 2-4 angivne tidsrum, såfremt de har opholdstilladelse.
Stk. 2. Justitsministeren kan fastsætte regler om, at børn under 18 år, der har fast ophold hos forældremyndighedens indehaver, er fritaget for opholdstilladelse.

§ 6. Efter ansøgning gives der opholdstilladelse til udlændinge, der er omfattet af EF-reglerne, jfr. § 2.

§ 7. Efter ansøgning gives der opholdstilladelse til en udlænding, som befinder sig her i landet eller på grænsen,

1. hvis udlændingen er omfattet af flygtningekonventionen af 28. juli 1951, eller

2. hvis det af lignende grunde som anført i konventionen eller af andre tungtvejende grunde ikke bør kræves, at udlændingen vender tilbage til sit hjemland.

Stk. 2. Opholdstilladelse efter stk. 1 kan nægtes, såfremt udlændingen allerede har opnået beskyttelse i et andet land eller på grund af længerevarende ophold, derboende nære slægtninge eller andre tilsvarende forhold har nærmere tilknytning til et andet land, hvor udlændingen må antages at kunne opnå beskyttelse.
Stk. 3. Stk. 1 finder tilsvarende anvendelse på en udlænding, som ikke befinder sig her i landet eller på grænsen, såfremt Danmark på grund af udlændingens tidligere længerevarende ophold her i landet, herboende nære slægtninge eller anden tilsvarende tilknytning må anses for nærmest til at yde den pågældende beskyttelse.

§ 8. Efter ansøgning gives der opholdstilladelse til udlændinge, der kommer hertil som led i en aftale med De Forenede Nationers Højkommissær for Flygtninge eller lignende international aftale.

§ 9. Efter ansøgning gives der opholdstilladelse til:

1. En udlænding, som tidligere har haft dansk indfødsret.

2. En udlænding, som samlever på fælles bopæl i ægteskab eller i fast samlivsforhold af længere varighed med en i Danmark fastboende person.

3. Mindreårigt barn af en i Danmark fastboende person eller dennes ægtefælle, når barnet bor hos forældremyndighedens indehaver.

4. Forældre over 60 år til et dansk eller nordisk barn eller et barn med opholdstilladelse efter §§ 7-8.

5. Forældre over 60 år til en udlænding med tidsubegrænset opholdstilladelse. Opholdstilladelse kan dog i almindelighed kun gives, hvis ansøgeren ikke har andre børn i hjemlandet, som kan påtage sig forsørgelsen.

Stk. 2. Der kan efter ansøgning gives opholdstilladelse til andre udlændinge:

1. Hvis udlændingen uden for de i stk. 1 nævnte tilfælde har nær familiemæssig eller lignende tilknytning til en i Danmark fastboende person.

2. Hvis væsentlige beskæftigelsesmæssige eller erhvervsmæssige hensyn taler for at imødekomme ansøgningen.

3. Hvis ganske særlige grunde i øvrigt taler derfor.

Stk. 3. Opholdstilladelse efter stk. 1, nr. 4-5, eller stk. 2, nr. 1, kan betinges af, at den person, der bor i Danmark, påtager sig at forsørge ansøgeren.
Stk. 4. Opholdstilladelse efter stk. 1-2 skal være opnået inden indrejsen. Justitsministeren kan dog fastsætte regler om, i hvilke tilfælde ansøgning om opholdstilladelse kan indgives her i landet.

§ 10. Uanset bestemmelserne i §§ 6-9 kan der kun, når særlige grunde taler derfor, gives opholdstilladelse:

1. hvis udlændingen er dømt for et forhold, som kunne medføre udvisning efter § 22, nr. 2-3, eller § 23, nr. 1, jfr. § 22, nr. 2-3, eller § 23, nr. 2-3, eller § 24, nr. 1, jfr. §§ 22, nr. 2-3, eller 23, nr. 2-3, eller § 24, nr. 2-4, såfremt pådømmelsen var sket her i landet,

2. hvis der i øvrigt foreligger omstændigheder, som kunne medføre udvisning efter reglerne i kapitel 4, eller

3. hvis udlændingen på grund af smitsom sygdom eller alvorligere sjælelig forstyrrelse må antages at frembyde fare eller væsentlige ulemper for sine omgivelser.

Stk. 2. Til udlændinge, som har indrejseforbud, jfr. § 32, kan opholdstilladelse kun gives efter reglerne i §§ 7-8.

§ 11.Opholdstilladelse gives med henblik på varigt eller midlertidigt ophold her i landet. En opholdstilladelse kan tidsbegrænses.
Stk. 2. Er opholdstilladelse givet med henblik på varigt ophold, kan en tidsbegrænsning ikke udstrækkes ud over 5 år fra den dag, hvor udlændingen med lovligt ophold tog fast bopæl her i landet. En tidsbegrænset opholdstilladelse med henblik på varigt ophold forlænges efter ansøgning, medmindre der er grundlag for at inddrage den efter § 19.
Stk. 3. For udlændinge med opholdstilladelse efter § 6 gælder dog reglen i artikel 7, stk. 2, i De europæiske Fællesskabers Råds direktiv nr. 360 af 15. oktober 1968.

§ 12. Justitsministeren fastsætter nærmere regler om opholdstilladelser, herunder om adgangen til opholdstilladelse, om tilladelsernes varighed, og om de betingelser, der kan fastsættes for opholdet.

# data[].attributes.attachment_link.description
Kildeintroduktion: Udlændingeloven trådte i kraft den 8. juni 1983. Lovens vigtigste nyskabelse var en stærkt forbedret retsstilling for asylansøgere. Udlændingeloven af 1983 er ofte blevet nævnt som en af de mest liberale udlændingelove i Europa. Blandt de lovsikrede tiltag var at: Såkaldte 'de-facto-flygtninge' fik ret til asyl (§ 7 stk.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I Ishøj er næsten ti procent af indbyggerne udlændinge. De har skabt Danmarks første virkelige raceproblemer, og borgmester Per Madsen udfordrer nu resten af landet, "for er det rimeligt, at en af landets fattige kommuner skal løse et af landets store problemer?"

Af Annelise Bistrup. Foto: Aage Sørensen.

I Ishøj har det et særligt ord for udlændinge. De kalder dem "krakkamutter". Det var det, grønlænderne kaldte de danske søfolk, der stjal "landets døtre" og gik til fjelds med dem. Og i Ishøj er det heller ikke venligt ment. Ikke fordi man principielt har noget imod udlændinge, man har bare noget imod "for mange udlændinge."

Og det er netop Ishøjs dags-aktuelle problem, denne nyskabte satellit-kommune i beton, der breder sig på den flade mark ved 17 kilometerstenen syd for København. Hvor der ikke var én lejlighed før 1968, bor nu 17.150 mennesker. 1419 er pr. dags dato udlændinge, det er næsten 10 procent, og det er ved at være for mange, mener Per Madsen, der i sidste uge søgte EF's sociale fond om 1,18 millioner i årligt tilskud, for det mærkes på et budget på 325 millioner kroner, når børn fra 14 nationer skal gå i skole i indslusnings-klasser, ha' ekstraundervisning og klinikstøtte, og når voksne fra 53 lande har brug for dansk-undervisning og et rådgivningskontor, hvor to heldags-ansatte giver førstehjælp i dansk papir-administration.

For det er svært at udfylde et forskuds-skema, når man kun taler urdu, og det gør de 500 pakistanere, der i løbet af de sidste par år er flyttet ind hos borgmester Madsen, og som sammen med tyrkerne og jugoslaverne har gjort Thormod Olesens Ishøj-Plan til en prøvesten på dansk tolerance.

Her er 20 procent af indbyggerne ikke danskere. Der er ikke én opgang, hvor der ikke står Khilji eller Yousuf eller Sharif eller Mohammed på døren. Hver femte af de 6000 er udlændinge, fremmede, og det ses - og det lugtes på trappegangene, hvor eksotiske krydderier blander sig med duften af danske frikadeller med stuvet blomkål, og borgmesteren mener, at her har man nok overskredet den tolerance-tærskel, en gennemsnits-dansker er udstyret med.

For ombudsmanden

Derfor sendte han for et par måneder siden et officielt brev til samtlige boligselskaber i kommunen og henstillede, at man ikke mere ny-udlejede til udlændingene. Det har skaffet ham en ombudsmands-sag - for racediskrimination - på halsen, men Per Madsen var ude i et helt bestemt ærinde, da han skrev sit brev. Han ville gøre opmærksom på Ishøj-problemet.

For er det rimeligt, at en af landets "fattige" kommuner skal løse Danmarks indvandrer-problem? Hvor bliver den danske indvandrer-politik af, og hvor bliver de rige nordsjællandske kommuner af? Farum, der med samme befolkning har næsten dobbelt så store indtægter som Ishøj, Birkerød og Hørsholm, hvordan påtager man sig her at dele byrderne med en i forvejen hårdt prøvet nybygger-kommune med en skatteprocent på 17,9?

Det er det frie boligmarked uden restriktioner, der har skabt Ishøj-problemet. Her kan man stadig få en lejlighed på 90 kvadratmeter til 11-1200 kr. i månedlig husleje. Der er børnehaver nok, og man kan få en vuggestueplads, hvis man lader sig skrive op i rimelig god tid. Det er let at flytte ind, og det er let at flytte ud, og denne rotation, både blandt danskere og udlændinge, lægger endnu en stak problemer til dem, man har i forvejen. Sidste år "mistede" skoleinspektør Leif Nolling på Strandgårdsskolen således halvdelen af sine elever.

Indvandrer-saga

Indvandrer -sagaen i Ishøj kan fortælles på mange måder. Af indvandrerne selv, af den pakistanske slagter, der siger, at han er lykkelig her og aldrig vil tilbage til Pakistan, af de generte og sky kvinder, der sjældent kommer på gaden, og som aldrig lærer at tale dansk, som hele livet må bruge deres børn som tolke, af den unge tyrkiske maskin-arbejder i moderigtigt blåt denim, der driver rundt i Ishøj centrum og ser på damer, og af børnene, der er sortøjede og kønne, og som leger ubesværet med Jørgen og Susanne, der kommer fra Nørrebro.

Men hvordan klarer danskerne, hvordan klarer vi, dette kultur-sammenstød? Et samvittighedsspørgsmål, som det er lettere at besvare for dem, der ikke bor dør om dør med det.

Som skoleinspektør Leif Nolling, der har 157 indvandrerbørn blandt sine 950 elever, og som indrømmer, at det er for mange, siger: "Det begreb, der hedder race-diskrimination, det kender vi da udmærket herude."

At fordommene indenfor indvandrer-gruppen så er endnu værre, er en helt anden sag. At jugoslaverne hakker på tyrkerne, der hakker på araberne, der hakker på pakistanerne, hakker på negrene, det nederste lag i hele denne race-hakkeorden, det ser for sociologerne ud til at være et nærmest naturgivent mønster.

Fordommene

Børnene og de unge er de bedste til at håndtere dette "kultur-boom". Det er dem, der siger, at der ingen problemer er, og i al fald i begyndelsen, da alt endnu var fredeligt, var det en æressag i skolen at blive sidekammerat med en "farvet". Det har det aldrig været for de voksne. Man blander sig ikke, inviterer ikke den pakistanske nabo på eftermiddagskaffe og giver sprog-vanskeligheder skylden for den manglende sociale omgang. Og når indlært tolerance bliver til angst og vrede lyder det:

"Det er snart ikke til at være her mere. Jeg er bange for, at vi ender som turister i vores egen by."

"Når man sidder på sin altan, hører man ikke et ord dansk."

"Hvis de så bare kunne leve sig ind i vores forhold."

"Kvinderne kan overhovedet ikke forstå, hvad vi siger."

"Deres børn støjer sådan, og de går også og roder i vores skraldespande."

"Forleden stod en af dem pludselig inde i vores stue, da vi sad og spiste frokost. Han sagde, at han var gået forkert."

"Om 10-15 år er det dem, der regerer her."

"Ishøj ender som en ghetto."

"Tænk på alle de børn, de får."

"Vi kan ikke ha' en blomst i haven for dem."

"Det, der går mig mest på, er deres tyverier."

Hakke-ordenen

Hertil svarer borgmester Per Madsen: "Jo mere I kritiserer, jo færre danskere vil flytte herud. Ishøj får et dårligt rygte". Og det er også borgmesteren, der siger til den danske husmor, der klager over, at det "lugter" af hvidløg og tyrkisk sucuk i hendes opgang: "Jamen kære venner, det er det, I betaler flere tusinde kroner for at opleve, når I rejser sydpå. Her får I det helt gratis."

Edith Christensen, overassistent og leder af det kommunale indvandrerkontor, er ikke i tvivl om, at de skal opføre sig dobbelt så godt som danskerne for at blive accepteret. "Er der en, der træder lidt ved siden af, ja, så hakker man på dem alle sammen. Og så er der så mange misforståelser. F.eks. klagede man over, at de ødelagde komfurerne i lejlighederne. Jamen hvordan bager man et chapati, det store fladbrød, på spiralkogeplader? Vi så NESA til at komme ud og undervise i, hvordan man bruger et dansk komfur. Det er sådan noget, man kan gøre, hjælpe dem med de helt nære ting, som for os er en selvfølge, men som kan blive en uoverstigelig vanskelighed, når man kommer fra en pakistansk landsby."

Borgmesteren

Det er en 46-årig maskinreparatør fra Bornholm, der skal tackle alle disse problemer. Per Madsen blev borgmester i 74, hvor kommunen med landets laveste stemmeprocent, 47,4, fik en kommunalbestyrelse, der gik hen og konstituerede sig med en socialdemokratisk borgmester og en fremskridtsmand som vice-borgmester, og det lever man stadig med. "Vi tager nogle tørne engang imellem, men vi respekterer hinanden", siger Per Madsen, der også prøver at få sine vælgere til at respektere de udlændinge, han konsekvent kalder "indvandrerne". "Vi har efter mine begreber ingen fremmedarbejdere her."

"Man siger, at indvandrerne ødelægger Ishøj. Det er noget sludder. De forandrer ikke vores kommune så meget, som hvis vi var blevet garnisonsby, for det har jeg selv oplevet, da jeg var i Rønne.

De danskere, der har mest mod indvandrerne, det er efter min mening dem, der selv har sværest ved at klare sig. De ser, at der kommer nogen, som ikke kan sproget, men som er på højeste gear for at klare dagen og vejen. De kommer med en bylt på nakken, og de første måneder ligger de på gulvet, indtil de kontant kan købe en seng. Det beundrer jeg sgu'. Deres baggrund er jo næsten jordhulerne, vandet hentede de i en flod, og så kommer de og omstiller sig til et moderne boligbyggeri i Ishøj med elektrisk komfur og nedfaldsskakt.

Man beundrer også, at de kan præstere at føre et familieliv, som de gør. De går ikke med fremmede damer, de sidder ikke på værtshuse og skaber sig tossede. De sender deres børn i skole, renvaskede og pæne i tøjet hver dag. De passer deres ting, og de betaler deres husleje til tiden. De har orden i sagerne. Og så kommer der nogle af vores, som ikke engang gider at ta' hænderne op af lommen, og som piver over de mindste ting. Vi kan ikke være det bekendt.

Jeg tror, vi kan lære en hel masse af vore indvandrere. Der er alligevel mange, der ikke vil være bekendt, at de fungerer dårligere end dem, der har så lidt. Alle, der vil bevare deres selvrespekt ser sådan på det. Ellers kan vi godt holde op med den snak om, at danskerne er humanister. Så har vi tabt.

Selvfølgelig skal man ikke være pladder-humanist. Man skal være realist. Jeg mener lige så vel, som man skal være regulær over for indvandrerne, så skal man heller ikke lade dem løbe om hjørner med os. Vi ved godt, at nogle af de forsørgelses-kontrakter, de kommer med, er forkerte, men der er også kystbanesocialister, der skaffer sig fup-fradrag. Er det ikke lige så galt?"

[Fortsættes næste side]

Alligevel vil borgmester Per Madsen nu gerne lukke sine kommune-grænser for indvandrerne, og det vil han først og fremmest for "indvandrernes egen skyld".

"Hele denne sag startede med, at jeg giftede nogle pakistanere, og de sagde, at de meget gerne ville gøre mig opmærksom på, at man i Ishøj var ved at nå grænsen for den danske tolerance. De sagde: Vi kan ikke selv blive danskere af hjertet, men vi har en chance for, at vore børn kan blive det, og den vil vi gerne holde fast ved, men det kan vi kun, hvis vi accepteres.

Det var i maj 74, og vi ved nu af bitter erfaring, at de havde ret. Er der i en kommune eller bare i en bebyggelse flere end 10 procent udlændinge, så begynder problemerne at dukke op.

Men siger man sådan noget, og hvis man vedtager det i en kommunal bestyrelse, så står man til flere måneder i spjældet. For det er racediskrimination."

Det er derfor borgmester Per Madsen nu be'r om en dansk indvandrer-politik. "I FN's charter om racediskrimination står der en hel del om, hvad man ikke må, men der står også noget om, hvad man skal. Vi har intet gjort. Der er ikke kommet én linje i dansk lovgivning, intet om skolegang, ingenting."

Derfor handler det ikke bare om 1419 indvandrere i Ishøj. Det handler også om, hvordan et lille land kommer igennem et stort problem med sin selvrespekt i behold. Borgmester Per Madsen og indbyggerne i Ishøj har stillet spørgsmålene. De venter spændt på svar.

# data[].attributes.attachment_link.title
Ishøjs borgmester, Per Madsen (S), om indvandring i Berlingske Tidende 1976

# data[].attributes.attachment_link.description
I Ishøj er næsten ti procent af indbyggerne udlændinge. De har skabt Danmarks første virkelige raceproblemer, og borgmester Per Madsen udfordrer nu resten af landet, "for er det rimeligt, at en af landets fattige kommuner skal løse et af landets store problemer?" Af Annelise Bistrup. Foto: Aage Sørensen.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1) Redegørelse af indenrigsministeren:

Redegørelse om regeringens indvandrerpolitik.

(Redegørelse nr. III).

Indenrigsministeren (Henning Rasmussen):

Vi har i regeringen fundet det rigtigt, at der næsten på årsdagen for statsministerens....

Formanden:

Da det kunne tænkes, at der var enkelte medlemmer og nogle tilhørere, der gerne ville høre indenrigsministeren, vil jeg bede om, at man indretter støjniveauet efter det.

Indenrigsministeren (Henning Rasmussen):

.... at der næsten på årsdagen for statsministerens svar på en forespørgsel sidste år gives tinget en samlet redegørelse for indvandrerspørgsmålet. Redegørelsen uddyber på nogle punkter de betragtninger, statsministeren fremsatte under forespørgselsdebatten sidste år, mens den på andre punkter siger noget om, hvilke initiativer regeringen overvejer at sætte i værk i den kommende tid.

Der er grund til at begynde med at fremhæve, at der hidtil i folketinget har været en ganske høj grad af enighed om det principielle, langsigtede mål for den danske indvandrerpolitik. Hovedsigtet er, at de udenlandske statsborgere, som har søgt her til landet, og som ønsker at forblive her, efterhånden bør sættes i stand til at klare sig i det danske samfund på lige fod med den øvrige befolkning.

Vi kan diskutere, i hvilken takt denne tilpasningsproces bør foregå, og vi kan diskutere, hvilke foranstaltninger der bør stilles til rådighed, for at tilpasningsprocessen kan ske så hensynsfuldt som muligt for de enkelte grupper, under hensyntagen til disses særlige kulturbaggrund, men det er en diskussion om midler og om afvejning af hensyn.

Regeringen mener ikke, at der i tiden siden statsministerens redegørelse er fremkommet oplysninger eller sket ændringer i faktiske forhold, som kan begrunde en revision af den principielle målsætning, men regeringen er naturligvis åben for en diskussion om midlerne og om afvejningen af de hensyn, der skal tages, når målsætningen skal gennemføres.

Når det er sagt, kan der nok være grund til med det samme at nuancere begreberne noget. Vi taler i flæng om indvandrere, som om begrebet dækkede over en gruppe af mennesker, der, hvad angår kultur, begrundelse for at søge hertil, uddannelse osv., er ensartet sammensat. Det er imidlertid på ingen måde tilfældet. I virkeligheden gør der sig lige så store forskelle gældende inden for gruppen af indvandrere som mellem danskere og indvandrere.

Der bor for tiden ca. 100.000 udenlandske statsborgere i Danmark, svarende til omkring 2 pct. af landets befolkning. Den årlige tilvækst af udlændinge har siden midten af 1970erne været beskeden, 1.500 til 2.000 personer pr. år. Væksten skyldes bl. a. familiesammenføringer. Den årlige indvandring af udenlandske statsborgere udgør ca. 8.000 personer, hvoraf ca. 3.500 kommer fra såkaldte tredjelande. Hvert år udvandrer ca. 6.500 udlændinge, hvoraf ca. 2.000 er statsborgere i såkaldte tredjelande. Årligt får i mellem 1.500 og 2.000 mennesker dansk indfødsret. Denne begrænsede tilgang er en følge af det i 1973 indførte gæstearbejderstop, som efter regeringens opfattelse bør opretholdes.

Af de nævnte ca. 100.000 udenlandske statsborgere stammer omkring halvdelen fra lande, hvis samfund og sprog gennemgående ligger danske forhold temmelig nær. Jeg tænker her først og fremmest på de ca. 20.000 skandinaver og de ca. 25.000 borgere fra andre EF-lande.

Ser vi derimod på de ca. 25.000 udenlandske statsborgere fra Europa uden for EF og de ca. 25.000 fra resten af verden, så er de spredt på et meget stort antal nationaliteter og et endnu større antal sprog. Blandt de største enkeltgrupper er jugoslaverne med ca. 7.000, tyrkerne med ca. 14.000 og pakistanerne med ca. 6.500, hvortil kommer et antal med britisk statsborgerskab. Der er også flere grupper af statsborgere fra østeuropæiske lande, som ikke ønsker at vende tilbage.

I en redegørelse som denne vil det ifølge sagens natur være indvandrerne fra de såkaldte tredjelande, altså landene uden for Norden og EF, som påkalder sig opmærksomhed. Det er her, forskellene i kulturel og social baggrund er særlig udtalte, og det er følgelig også her, tilpasningsprocessen bliver vanskeligst og derfor rejser særlige krav om en indsats fra det offentliges og anden side.

Som sagt er der ikke tale om en ensartet sammensat gruppe. Der er nationalitetsforskelle, forskelle i sprog og kulturel baggrund og forskel med hensyn til motivationen for at komme hertil og med hensyn til forventningerne til fremtiden. Nogle - det gælder vel især flygtningene - ved, at de er kommet hertil for at skabe sig en fremtid her, hvor fremmedartet vort samfund end måtte tage sig ud for dem. Andre er under højkonjunkturerne i 1960erne og i begyndelsen af 1970erne søgt bort fra dårlige beskæftigelses- og indtjeningsmuligheder i deres hjemland. De har måske engang haft et ønske om at vende hjem, men erkender, at det næppe lader sig gøre, blandt andet fordi deres børn er vokset op i Danmark. Atter andre har oprindelig haft det faste mål at vende tilbage efter at have tjent penge nok til at forbedre deres leve- og arbejdsvilkår i hjemlandet, men deres familie er med tiden flyttet hertil, så selv om tanken om at vende tilbage stadig er levende, er muligheden for at realisere den fjern. Endelig er der nogle her uden familie og med et klart ønske om at vende hjem til familien. Tager vi hensyn til disse mange forskelle og den deraf flydende forskellige grad af tilknytning til det danske samfund, vil man forstå nogle af de vanskeligheder, en indvandrerpolitik står over for.

Ser vi på denne indvandrergruppes sociale stilling i dagens Danmark, må vi nok sige, at der er sket visse fremskridt siden begyndelsen af 1970erne, men desværre også tilbageskridt, først og fremmest som følge af den økonomiske afmatning i samfundet i dets helhed. Indvandringen fik sit store opsving under højkonjunkturen, og den skyldtes især, at der var en række former for beskæftigelse, hvortil der ikke kunne skaffes dansk arbejdskraft. De grupper, der således blev trukket hertil, havde tit en beskeden uddannelse. Når man hertil lægger deres vanskeligheder ved at mestre det danske sprog, kan det ikke undre, at indvandrerne er blevet hårdere ramt af arbejdsløsheden end danske statsborgere. Blandt de forsikrede fra tredjelande er ledigheden ca. 20 pct., lidt mindre for mænd og lidt mere for kvinder.

Blandt indvandrernes sociale forhold i øvrigt kan der være særlig grund til at hæfte sig ved boligforholdene. På trods af myndighedernes bestræbelser for at sikre en vis mindstestandard var der i begyndelsen af 1970erne en del eksempler på uacceptable forhold. En del af indvandrerne bor stadig i den dårligste del af boligmassen, men der er dog med tiden sket en forbedring. En del indvandrere er flyttet til nye udlejningsboliger, især i nogle af de københavnske forstæder. At det stedvis har kunnet resultere i ud fra et tilpasningssynspunkt lidt for store koncentrationer af indvandrere, rokker ikke ved det faktum, at boligstandarden er blevet forbedret. Men indvandrerne har dog fortsat, ikke mindst i kraft af, at de er koncentreret i lejeboliger, andre boligforhold end danske statsborgere, der jo for halvdelens vedkommende bor i eget hus.

Det er almindeligt bekendt, at arbejdsløshed og dårlige boligforhold kan være grobund for kriminalitet. Så meget mere magtpåliggende er det for mig at ramme en pæl igennem de påstande, som man hyppigt ser fremsat, om højere kriminalitet blandt indvandrerne. Der er ikke noget, der tyder på, at de fastboende udlændinge begår kriminelle handlinger i højere grad end danskere. Af de 300 udlændinge, der årligt udvises på grund af kriminalitet, er langt hovedparten uden fast bopæl i Danmark og uden nogen tilknytning til landet. De er her blot som turister. Antallet af udvisninger på grund af kriminalitet af udlændinge med fast ophold her i landet overstiger næppe 40-50 personer årligt. Knap halvdelen af disse udlændinge har været i Danmark i mindre end 2 år. An. tallet af udviste udlændinge med mere end 5 års ophold her i landet er næppe mere end ca. 10 pr. år, og denne lille gruppe personer er overvejende dømt for overtrædelse af straffelovens § 191, altså for grov narkotikakriminalitet.

Som sagt: jeg mener, at vi på en del områder kan konstatere fremskridt siden begyndelsen af 1970erne og på enkelte områder tilbageskridt. Det rejser naturligvis det spørgsmål, om der er gjort tilstrækkeligt fra samfundets side i den forløbne periode, og om det er det rigtige, der er blevet gjort, samt hvilke overvejelser regeringen gør sig med hensyn til initiativer i den kommende tid.

Hovedsigtet i indvandrerpolitikken har, som jeg nævnte i begyndelsen, været, at de mennesker, der oprindelig kom her som fremmedarbejdere, men som nu ønsker at blive indvandrere, skal gives mulighed for at blive indpasset i vort samfund på lige fod med danske statsborgere, med rimelig hensyntagen til deres særlige kulturelle baggrund. Det er denne målsætning, der har styret de forskellige foranstaltninger, samfundet har sat i værk.

På nogle områder viser det sig, at hensynet til indpasningen i dansk samfundsliv og hensynet til den kultur, indvandrerne bringer med sig, er uforenelige. Det rejser problemer, der er så uløselige som cirklens kvadratur, og lader tit danske sidde tilbage med en fornemmelse af, at hvad enten man foretager sig noget, eller man forholder sig passiv, er det forkert.

Et eksempel på kultursammenstød oplever vi i forbindelse med et dansk ønske om at give piger og drenge, kvinder og mænd lige muligheder i uddannelsessystemet, på arbejdsmarkedet og i samfundslivet. Nogle indvandrere holder i overensstemmelse med deres traditioner pigerne væk fra skole fra 12 års alderen og oplærer dem til at arbejde inden for hjemmets rammer med at passe mindre søskende og udføre husligt arbejde.

Nogle voksne kvinder kommer til Danmark oplært til arbejde i hjem og måske i en landbedrift, men i mange tilfælde uden at kunne læse eller skrive deres hjemlands skriftsprog. På det danske arbejdsmarked og i det danske samfundsliv, f. eks. som forbrugere og som vælgere, er disse piger og kvinder afskåret fra at få de samme muligheder, som deres mandlige landsmænd får i det danske samfund.

Vort dilemma er, at vil vi på den ene side respektere deres kulturbaggrund, så kan vi hverken blande os i disse indvandrergruppers opdragelsestraditioner eller i deres kønsrollemønster inden for hjemmets vægge. Vil vi på den anden side integrere dem i det danske samfund, må vi kræve undervisningspligten respekteret og anbefale yderligere uddannelse.

Når som nævnt nogle forældre holder deres piger væk fra skolen fra 8. klassetrin, enkelte endda fra 7. klassetrin, så handler de efter vor opfattelse imod deres børns interesser. Disse piger, der har et andet hjemmesprog end dansk, vil få svært ved at forstå dansk TV og radio, der er forbindelseslinjer til samfundet uden for hjemmet. De vil år fremover være vanskeligt stillet i dagliglivet ved forbindelse med de· danske hjælpeinstitutioner. Disse pigers muligheder for at få en uddannelse, der kunne bedre deres muligheder på arbejdsmarkedet, er små. Det samme gælder de drenge, der sættes i arbejde fra 16 års alderen. Derved overføres forældrenes vanskeligheder på næste generation. Danske myndigheder vil oftest afholde sig fra at bruge sanktioner, der går for tæt ind på privatlivet, selvom man må forudse vanskeligheder årtier fremover for de unge, der ikke modtager uddannelsessystemets tilbud.

Det er indlysende, at kendskab til dansk sprog er en afgørende forudsætning for, at tilpasningen til det danske samfund kan lykkes. Lad mig til eksempel bare nævne, at vi fra arbejdsformidlingskontorerne ved, at disse i almindelighed ikke har særlige problemer med at anvise udlændinge arbejde, hvis de i rimelig grad kan forstå og tale dansk. Danskundervisningen for indvandrerne og deres børn er med andre ord et af de væsentligste led i indvandrerpolitikken.

For folkeskolens vedkommende er de gældende regler om undervisning af fremmedsprogede elever fastsat i 1976. Ifølge reglerne gives der sprogundervisning i dansk i modtagelsesklasser eller på hold. Efter sprogundervisningen får eleverne om fornødent støtteundervisning inden for de enkelte fag, og endelig skal kommunerne under visse forud· sætninger tilbyde undervisning i modersmålet. Antallet af elever, der benytter sig af disse tilbud, har i de senere år været stærkt voksende. I 1979 var der knap 7.000 fremmedsprogede elever, hvilket er knap I pct. af det samlede elevtal; ca. 1.500 elever går i modtagelsesklasser, og et lignende antal modtager faglig støtteundervisning. En meget betydelig del af eleverne deltager i modersmålsundervisningen.

De fremmedsprogede elever begynder nu også at melde sig inden for ungdomsuddannelserne. Der er inden for de erhvervsfaglige grunduddannelser mulighed for, at disse elever kan få specialundervisning, og at de inden for tilvalgsfagsordningen kan få undervisning i deres modersmål.

For de voksne indvandrere tilbydes kurser i dansk sprog. Hertil kommer, at der nu som forsøgsordninger er iværksat kurser, som kombinerer sprogundervisning med erhvervsintroduktion til forskellige brancher. Tilsvarende har arbejdsministeriet godkendt, at kommunerne som led i jobtilbudsordningen for langtidsledige kan lade et danskkursus for langtidsledige indvandrere indgå i den 9 måneders jobtilbudsperiode.

Også ud over danskundervisningen gøres en indsats for igennem kompetencegivende kurser inden for arbejdsmarkedsuddannelserne at afhjælpe den betydelige ledighed blandt indvandrerne. Der er derfor i de senere år gennemført undervisning og prøver med tolkebistand. Inden for arbejdsmiljøområdet er der udarbejdet pjecer på flere fremmede sprog, ·og arbejdsmiljøfondet forventer i nær fremtid at kunne starte en oplysningskampagne specielt for indvandrere. Materialet dertil er udarbejdet i samarbejde med indvandrergrupperne.

Inden for det kulturelle felt ydes der efterhånden en rimeligt stor indsats. Knap 50 biblioteker råder i dag over ca. 30.000 bind på en snes sprog. Danmarks Radios udsendelser for indvandrere bør også nævnes i samme forbindelse. Og så kan jeg tilføje, at der af kulturministeriets andel af tipsmidlerne for 1980-81 er bevilget 250.000 kr. til rådighed specielt for indvandrerne til kulturelle aktiviteter, hovedsagelig inden for teater, musik og bildende kunst. Pengene fordeles med deltagelse af indvandrernes egne organisationer.

For mange indvandrere er religionen en væsentlig del af det kulturelle liv. Grundloven sætter som bekendt grænser for, hvilken støtte det offentlige kan yde til sådanne formål. Men vi kan vise forståelse og respekt for andre religioner og inden for fritidslovens og andre loves rammer yde dem støtte.

Fastboende udenlandske statsborgere har på lige fod med danske ret til en lang række sociale ydelser: offentlig sygesikring, sygehusbehandling, dagpenge i anledning af sygdom og fødsel, arbejdsløshedsdagpenge samt arbejdsskadeforsikring. Efter I års ophold opnår de også ret til børnetilskud, mens de efter 3 års forløb har ret til særligt børnetilskud og til ungdomsydelse.

Derimod har de kun adgang til folke- og invalidepension, hvis der er indgået overenskomst herom med det pågældende land. Sådan overenskomst er indgået med Tyrkiet og Jugoslavien, ligesom der foregår forhandlinger med Spanien, Marokko og Pakistan.

Det skal i denne forbindelse understreges, at de få talmæssige opgørelser, vi har, tyder på, at indvandrerne bruger det sociale system i mindre omfang end danske. For det første er der meget få gamle blandt de udenlandske statsborgere. Kun 0,3 pct. af befolkningen over 65 år er udlændinge - de pågældende kommer især fra de nordiske lande. For det andet benytter de i mindre grad end danske familier de eksisterende daginstitutioner. For det tredje modtager de forholdsvis mindre i kontanthjælp. Enhver tale om misbrug af vore sociale ordninger er med andre ord uden hold i virkeligheden.

Vi kan altså sige, at en del er gjort. Det betyder ikke, at der ikke står en del tilbage at gøre endnu. Det er bl. a. vigtigt, at udlændingenes retsstilling præciseres. Der er taget et skridt på vejen hertil ved udsendelsen af to nye bekendtgørelser om udlændinges adgang til og ophold i Danmark, der er udarbejdet på grundlag af fremmedlovudvalgets første delbetænkning. Fremmedlovudvalget har siden fortsat sit arbejde med den egentlige revision af udlændingelovgivningen. Udvalgets kommissorium er meget omfattende. Hele fremmedlovområdet, love, bekendtgørelser, konventioner m.v., skal gennemgås med henblik på alle udlændinge, det være sig gæstearbejdere, flygtninge, EF-statsborgere nordiske statsborgere og andre grupper. De; skal udarbejdes materielle bestemmelser, dvs. betingelser for ophold, for udvisning osv., og regler om den formelle fremgangsmåde, f. eks. om begrundelse af afgørelserne, om frihedsberøvelse under sagen, om adgang til at indbringe afgørelsen for en højere instans bare for at nævne nogle få eksempler.

Udvalget skal også efter kommissoriet tage stilling til væsentlige spørgsmål af organisatorisk art, herunder spørgsmålet om oprettelse af et særligt organ, et udlændingeråd el. lign., som kunne have til opgave at afgive indstillinger i udlændingesager.

Jeg har haft flere drøftelser med fremmedlovudvalgets formand, bl. a. om muligheden for at afgive delbetænkninger, der kan omsættes i lovforslag. Under de fortsatte drøftelser er det min hensigt at anmode om, at udvalget i forbindelse med sin afsluttende betænkning ud over de punkter, som er direkte omfattet af kommissoriet, mere generelt tager stilling til behovet for forbedringer af de administrative strukturer på området. Sådanne overvejelser kan på den anden side først med rimelighed gennemføres i lyset af fremmedlovudvalgets øvrige arbejde.

Jeg er i øvrigt orienteret om, at udvalget søger at fremskynde sit arbejde mest muligt, men at det ikke vil være muligt for udvalget at afgive afsluttende betænkning i denne folketingssamling.

Det er fortsat regeringens grundopfattelse, at afgørende ændringer i udlændingelovgivningen må afvente afslutningen af fremmedlovudvalgets arbejde. Det udelukker naturligvis ikke, som det allerede er nævnt, at der overvejes særskilte reformer på specielle områder, hvor det kan ske uden at forsinke udvalgets øvrige arbejde.

Justitsministeriet har for nylig anmodet udvalget om særskilt at overveje spørgsmålet om domstolskontrol med udvisninger, altså indførelse af en ordning, hvor retten tager stilling til udvisningsspørgsmålet, når der dømmes for kriminalitet. Jeg har forstået, at der skulle være gode muligheder for, at udvalget kan færdigbehandle dette spørgsmål inden for så nær en fremtid, at der vil kunne fremsættes lovforslag allerede i denne folketingssamling, såfremt der måtte være interesse herfor.

Jeg tror, at vi, hvad angår retsstillingen, må vente en udvikling i retning af en udviskning af skellet mellem danskere og indvandrere. Derimod er der andre områder, hvor indvandrerne kun kan opnå ligestilling igennem en positiv særbehandling. Jeg tænker her først og fremmest på undervisningen, hvis centrale betydning for indpasningen i dansk samfundsliv jeg allerede har fremhævet. Vi står her over for en meget vanskelig afvejning imellem forskellige hensyn.

For det første må indsatsen afpasses efter udlændingenes egne ønsker om tilknytning til Danmark. Jeg tror, at flere og flere ønsker at blive her eller i hvert fald forudser, at deres børn vil ønske at blive her, men undervisningen må også indeholde tilbud til dem, der fortsat har en forventning om at vende tilbage til det land, de kom fra.

For det andet må der findes en balance mellem tilegnelsen af dansk sprog og dansk kultur og bevarelsen af det sproglige, kulturelle og religiøse fællesskab, der for mange indvandrere stadig er grundlaget for deres identitet. Indvandrerfamilier, der ønsker at blive her, indtager mange forskellige holdninger til balancen mellem dansk og modersmålet. Det ene yderstandpunkt er nok, at hjemmet bevarer sit nationale sprog i familie og omgangskreds og sender børnene til modersmålsundervisning og måske endda til privatundervisning i religion. Det andet yderstandpunkt er, at familiemedlemmerne begynder at bruge dansk, efterhånden som de lærer det - måske med det chokerende resultat, at en moder, der ofte senest - om nogen sinde - lærer dansk, har svært ved at tale med sine børn. Det er derfor på den ene side vigtigt, at børnene i skolen lærer dansk så godt, at de får samme muligheder for uddannelse og samme erhvervsmuligheder som danske statsborgere. På den anden side er det også nødvendigt for, at børn og forældre ikke fremmedgøres i relation til deres hjemlands kultur, at tilbuddet: om danskundervisning til de voksne indvandrere udformes på en sådan måde, at det ikke strider imod deres kulturmønster. Der er imidlertid blandt de sagkyndige stærk uenighed om, hvordan den nødvendige balance bedst opnås.

Her i landet har vi i konsekvens af vores målsætning om integrering i det danske samfund hidtil bygget på det princip, at hovedsagen må være at lære indvandrerbørnene dansk og derefter indpasse dem i almindelige skoleklasser, dog samtidig med, at de får tilbud om at vedligeholde og udvikle deres modersmål. I andre lande har man forsøgt at give modersmålet en væsentligt stærkere placering ud fra tanken om, at man først må lære sit eget sprog, før man for alvor kan tilegne sig et andet. Også her i landet har der lydt advarende røster imod, hvad der er kaldt dobbelt halvsprogethed.

Arbejdet med undervisningen af fremmedsprogede elever er genstand for et udredningsarbejde i undervisningsministeriet. Endvidere undersøger flere kommunale skolevæsener i øjeblikket, hvilket udbytte eleverne har af undervisningen. Heriblandt er en undersøgelse i Københavns kommune af 375 elever. Det er desværre først nu, man kan begynde at drage nytte af undersøgelser af arbejdet i danske skoler. Indtil nu har man måttet planlægge på grundlag af erfaringer fra undervisning i skoler i andre lande. Når det endelige resultat af disse udredninger, og undersøgelser foreligger, vil undervisningsministeriet tage stilling til, hvilke nye initiativer, herunder eventuelle regelændringer, der inden for de økonomiske muligheder kan og bør iværksættes.

Jeg mener imidlertid, der kan være grund til at fremhæve de vanskeligheder af praktisk og anden art, der kan være forbundet med i højere grad at satse på modersmålet. Allerede i dag undervises der f. eks. i 20 sprog i Københavns kommune. Skal alle udlændinge i væsentligt højere grad end nu undervises på deres hjemlands sprog, vil kravene til lærerkræfter og undervisningsmateriale blive meget store. Hertil kommer, at indvandrerne, uanset at de er meget ujævnt fordelt over landet, dog er så spredt, at en sådan undervisning for manges vedkommende ikke kan gennemføres i deres eget miljø, hvilket kan betyde en risiko for en yderligere afsondring i forhold til danske børn.

Endelig - og det er ikke mindst vigtigt - må man erindre sig, at en meget stor del af indvandrerne fra såkaldte tredjelande tilhører mindretalsgrupper, hvis modersmål ikke er det pågældende lands vigtigste sprog; for nogles vedkommende findes modersmålet knap nok som skriftsprog overhovedet.

Man kan altså komme til at stå i det meget vanskelige valg mellem at undervise i et sprog, der vel er hjemlandets, men ikke er de pågældende indvandreres sprog, og at tilstræbe en undervisning, til hvilken det næppe er muligt at fremskaffe undervisningsmateriale.

Det er derfor regeringens opfattelse, at der skal ganske stærke argumenter til for at ændre den nugældende politik, ja, eventuelt bør danskundervisningen yderligere styrkes, f. eks. ved en større indsats i førskolealderen.

Også for de voksne er der behov for en forstærket indsats i danskundervisningen. Jeg sætter her min lid både til fritidsundervisningsloven og til kommunernes tilrettelæggelse af kurserne for langtidsledige og andre tilsvarende initiativer.

Men jeg vil gerne benytte' lejligheden til at appellere til indvandrerne selv; jeg tænker her især på kvindernes uddannelse. Det er som nævnt afgørende vigtigt, at de voksne kvinder og de store piger bruger de tilbud om uddannelse og beskæftigelse, der gives dem. Især naturligvis hvis det er tanken, at familien skal blive i Danmark, men også hvis det er familiens hensigt at vende hjem.

Et vigtigt led i indvandrernes indpasning i vort samfund må være, at der gives øgede muligheder for at påvirke de offentlige beslutninger, der har direkte betydning for dem, og som de betaler til igennem deres skatter og afgifter.

Regeringen lægger derfor megen vægt på, at der indføres kommunal valgret for udlændinge, der har haft bopæl her i 3 år. Der vil blive fremsat lovforslag herom inden længe, så valgretten kan få virkning for det kommunale valg i 1981.

I forbindelse med indførelsen af valgret vil det i øvrigt være rigtigt at fremsætte tilbud, der appellerer til alle familiens voksne medlemmer om at opnå kendskab til dansk sprog og danske samfundsforhold.

Grundloven udelukker som bekendt, at indvandrere kan få valgret til folketinget, før de er danske statsborgere. Det er desuden mit indtryk, at indvandrerne selv lægger mest vægt på at kunne påvirke netop de lokale afgørelser, der har størst betydning for dem.

Det er fortsat regeringens opfattelse, at udlændinge ikke bør have deres anliggender placeret under særskilte myndigheder, men at de tværtimod i videst muligt omfang bør betjenes af samme myndigheder som danske statsborgere. Den samling af indsatsen, der er nødvendig, bør ske der, hvor reglerne skal føres ud i livet, dvs. først og fremmest i kommunerne.

For at lette denne opgave overvejer regeringen for tiden, hvordan finansieringen af indsatsen over for indvandrerne kan omlægges, så byrderne i mindre grad end nu kommer til at påhvile enkelte kommuner, og så der bliver et stærkere incitament til en aktiv indsats. Det skal ikke mindst ses på baggrund af, at indvandrerne er meget ujævnt fordelt på kommuner. Henved to tredjedele af indvandrerne fra tredjelande bor således i 20 kommuner. I kun 10 kommuner udgør antallet af indvandrere fra disse lande over 2 pct. af folketallet og i ca. 30 kommuner over I pct.

Regeringen overvejer også nogle mindre justeringer med hensyn til bekendtgørelsen af folkeskolens undervisning af fremmedsprogede elever, og her skal jeg navnlig nævne: retningslinjer om, hvordan sprogundervisningen i dansk og modersmålstræning kan gennemføres for fremmedsprogede børnehaveklassebørn, en lille nedsættelse af elevtallet i modtagelsesklasserne, således at elevtallet maksimalt må være 12 gennem hele skoleåret, mens det nuværende maksimum er 12 ved skoleårets begyndelse, og forslag om at inddrage udenlandske lærere til andre funktioner end varetagelse af selve modersmålsundervisningen.

Regeringen overvejer også at udarbejde nærmere retningslinjer for undervisning i dansk for voksne indvandrere for så vidt angår undervisningens omfang, struktur og indhold.

Også på det kulturelle felt planlægges der en forstærket indsats. Den nye bibliotekslov, der ventes fremsat i 1980-81, vil indeholde bestemmelser om en øget støtte til anskaffelse af litteratur på indvandrernes sprog, og det er ved den seneste licensforhøjelse forudsat, at sendetiden for indvandrere i Danmarks Radio skal forøges. Fra l. januar 1981 vil der blive daglige udsendelser på de fire vigtigste sprog for indvandrere fra tredjelande.

Derudover påtænkes en mere systematisk tilrettelæggelse af voksenundervisningen, og endelig er der planer om en forsøgsordning med udvidet tolkebistand ved lægebesøg.

Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at når vi drøfter indvandrerpolitik, er det ingen skade til at huske, at landet igennem flere hundrede år har modtaget indvandrergrupper, der ofte har ydet væsentlige bidrag til udviklingen af samfundet. Jeg behøver blot at nævne hollænderne på Amager, huguenotterne og de polske indvandrere fra begyndelsen af dette århundrede. Disse grupper er alle med tiden blevet godt indpasset i det danske samfundsliv.

I dag har vi nok forholdsvis flere indvandrere end før, og de er fordelt på et langt større antal nationaliteter og sprog, men noget nyt problem er der altså ikke tale om, og målt med en international målestok er vore problemer i virkeligheden overskuelige.

Regeringen finder som nævnt, at principperne for den hidtil førte politik ikke er blevet anfægtet af udviklingen, men at der er behov for en intensiveret indsats.

Afslutningsvis vil jeg gerne gentage, at til syvende og sidst er det begrænset, hvad regering og folketing kan gøre ved hjælp af love og regler. Mødet imellem forskelligartede kulturer rummer elementer, f. eks. i synet på børneopdragelse og kønsrollemønster, som under alle omstændigheder er en privatsag, og som naturligvis først vil udjævnes i løbet af flere generationer. Det egentlige arbejde med at foretage en gæstearbejdervenlig integration af indvandrerne skal først og fremmest gøres på arbejdspladserne, i boligkvartererne, i foreninger og i kommuner, og hvis dette arbejde udvikler sig til en egentlig kulturudveksling, så danskerne forstår, at de også kan lære af værdierne i de fremmede kulturer, er vi efter min mening nået vidt.

Formanden:

Den nu givne redegørelse kommer til forhandling torsdag den 20. november 1980.

# data[].attributes.attachment_link.title
Indenrigsminister Henning Rasmussens (S) redegørelse om regeringens indvandringspolitik 1980

# data[].attributes.attachment_link.description
1) Redegørelse af indenrigsministeren: Redegørelse om regeringens indvandrerpolitik. (Redegørelse nr. III). Indenrigsministeren (Henning Rasmussen): Vi har i regeringen fundet det rigtigt, at der næsten på årsdagen for statsministerens.... Formanden: Da det kunne tænkes, at der var enkelte medlemmer og nogle tilhørere, der gerne ville høre indenrigsministeren, vil jeg bede om, at man indretter støjniveauet efter det.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kildeintroduktion:

Danmark fik sin første udlændingelov i 1983. Udlændingeloven af 1983 blev hurtigt døbt verdens mest liberale udlændingelov: Tilhængerne fremhævede, at Danmark med loven fik verdens mest humanitære asylpolitik, mens kritikere pegede på, at det var for let at komme ind i landet. Det mest markante var en forbedret retsstilling for asylansøgere. Loven indeholdt således også et retskrav på familiesammenføringer for udlændinge, hvilket blev diskuteret meget i årene efter.

Danmarks ratificering af internationale konventioner banede vejen for, at flygtninge i stigende omfang kom til landet. Med 1983-loven i hånden kunne flygtningene søge asyl. Der ankom især flygtninge fra Mellemøsten på grund af Iran-Irak-krigen (1980-88) og konflikten mellem Israel og Palæstina.

Ishøjs borgmester, Per Madsen, fortæller i dette interview i Ekstra Bladet fra august 1987 om, hvordan han oplever, at sammensætningen og kulturen blandt indvandrerne i Ishøj har ændret sig i løbet af hans tid som borgmester. Han kritiserer blandt andet den liberale asylpolitik, som ifølge borgmesteren gør det svært at integrere det stigende antal flygtninge, der kommer til kommunen.

Ishøj splittet: Mohammed eller Madsen

Hvis indvandrerne ikke, i hvert fald i det ydre, vil tilpasse sig danske forhold, så mener jeg lige så godt, de kan rejse tilbage, hvor de kom fra. Vi kan ikke blive ved med at dæmme op for de problemer, indvandrere og flygtninge med deres anderledes levevis giver os, siger Per Madsen, borgmester i Ishøj kommune, hvor de fremmedsprogede udgør mellem 13 og 14 pct. af indbyggertallet.

Borgmesteren er blevet alvorligt vred over et afslag fra Indenrigsministeriet på en ansøgning om øgede tilskud pga. de mange udlændinge i kommunen, og han vil nu ikke tage imod flere! Der må indføres en kvoteordning, som sikrer ligelig fordeling af udlændinge i landets kommuner.

En tredjedel er arbejdsløse

- Mellem 25 og 30 procent af indvandrerne i Ishøj er arbejdsløse, mens det tilsvarende tal for danskere kun er på omkring 6 pct., siger Per Madsen. Flere og flere af indvandrerne bruger det sociale system som baggrund for deres dårlige liv, og i hvert fald når de er mellem 45 og 50, går de fuldstændig ud af arbejdslivet og synes ikke længere, de behøver stå til rådighed for arbejdsmarkedet. Og med de nye kontanthjælpsregler er det også lige før, det ikke kan betale sig for en familiefar med fire børn at arbejde. De klarer sig tilsyneladende glimrende og er godt tilfredse med at sidde på en bænk i bycentret.

Børnene giftes væk

Men det virkelige kardinalpunkt er børnene. Vi har 470 fremmedsprogede børn i kommunen, og mange af dem bliver giftet bort med en fra hjemlandet, som så kommer herop og ikke kan tale et ord dansk. Ydermere bringer de så deres forældre, søskende, onkler og tanter hertil. De kommer som almindelige turister, men en dag er de tilmeldt folkeregistret og arbejdsløshedskassen, og så er der en mere, som belaster det sociale system. I 1978 havde vi 644 tyrkere, nu har vi 1440.

Frygter sammenstød

De forstår ikke, at vores system er beregnet på at afhjælpe en social situation og er ment som hjælp til selvhjælp. Situationen er ifølge Per Madsen blevet betydeligt forværret de senere år. Flygtningene har skarptrukket de forskellige holdninger til religionen Islam. Han taler om grupper af unge flygtninge, der optræder anderledes end de andre indvandrere. Han frygter 3 konfrontationer og taler ligefrem om en "Khomeinysering". De ortodokse muhammedanere er blevet mere synlige i gadebillede, og med kvinderne især er det en ren jammer. - De bliver holdt under tøflen i middelalderlige tilstande og kommer slet ikke ud på arbejdsmarkedet, dels fordi de ikke kan dansk, dels fordi de ikke får lov til at få en uddannelse.

- Men hvad kan man så gøre?

- Fra politisk hold må man se i øjnene, at vi ikke kan blive ved med at lovgive, som om alle har en samme kulturbaggrund, siger Per Madsen.

Lederen af indvandrerkontoret, som har eksisteret i Ishøj siden 1975, Edith Tabassaum vedgår, at det er svært for tilhængere af Islam at integrere sig, men også, at det er blevet sværere at være indvandrer i Danmark de sidste år. - Det skyldes ikke mindst flygtningene. Det gør indvandrerne utrygge, at der er kommet folk med en anden, ofte mere ortodoks holdning til muhammedanismen, og de to magtfaktorer kan risikere at ramle sammen.

De unge kræver ind

På social og sundhedsforvaltningen slås man med problemer på alle leder, men det er først de seneste år man er begyndt at se de mange indvandrere på bistandskontoret. - Tidligere var de indstillet på at klare sig selv og tog gerne de jobs, andre ikke ville have, siger souchef Ove Skjelmose. Men den yngre generation er begyndt at finde ud af, at det er nemmere at få bistandshjælp. Mange af dem har sat sig grundigt ind i, hvor meget de har 'ret' til i det sociale system, og de bruger det nok mere end den almindelige dansker.

Ove Skjelmose mener, at indvandrerne nu mere holder på deres egne normer og levevis, simpelt hen fordi de er blevet flere, og kommunen kan ikke klare ret mange flere, før de kommer til at dominere. Se bare på bytorvet - de står sammen i store klynger. De gør ingen fortræd, men de virker alligevel ved deres massive sammenstimlen provokerende på danskerne.

Af Gitte Just

Foto: Ole Henning.

# data[].attributes.attachment_link.title
Interview med Ishøjs borgmester, Per Madsen (S), i Ekstra Bladet 1987

# data[].attributes.attachment_link.description
Kildeintroduktion: Danmark fik sin første udlændingelov i 1983. Udlændingeloven af 1983 blev hurtigt døbt verdens mest liberale udlændingelov: Tilhængerne fremhævede, at Danmark med loven fik verdens mest humanitære asylpolitik, mens kritikere pegede på, at det var for let at komme ind i landet. Det mest markante var en forbedret retsstilling for asylansøgere.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kildeintroduktion:

Det økonomiske opsving og meget lave arbejdsløshed førte til mangel på arbejdskraft i Danmark i 1960'erne. En af måderne dette blev løst på var ved at importere udenlandsk arbejdskraft.. I 1967 ankom de første fremmedarbejdere - eller gæstearbejdere, som de blev kaldt - derfor fra lande som Tyrkiet, Pakistan og Jugoslavien efter invitation fra danske arbejdsgivere.

Indvandringen blev diskuteret i medier og på arbejdspladser, og også blandt politikerne diskuterede man frygten for, at fremmedarbejderne ville presse de danske lønninger nedad. Ikke mindst fagbevægelsen var bekymrede for løntrykkeri og i november 1973 blev arbejdsmarkedets parter og regeringen med Socialdemokratiet i spidsen enige om et øjeblikkeligt stop for indvandring. Danmarks Kommunistiske Parti (DKP) var blandt dem der argumenterede for indvandrestop med henvisning til at det kunne trykke lønningerne på danske arbejdspladser. I denne tale i Folketinget argumenterer Hanne Reintoft (DKP) i 1970 for, at indvandrere i Danmark skal behandles ordentligt, men at yderligere indvandring af gæstearbejdere skal stoppes.

(Hanne Reintoft, DKP)

[...]

Ministeren indrømmer ganske rigtigt, at danske arbejdere er så fornuftige, at de i videst muligt omfang søger til de bedst lønnede fag og områder. Heldigvis. Vi har en høj organisationsprocent i vor fagbevægelse og trods alt en nogenlunde slagkraftig fagbevægelse. Men når det samtidig fremhæves, at fremmedarbejderne vil komme til at tage det lavest betalte arbejde, så indrømmer man faktisk fra ministerens side den løntrykkende indflydelse, som fremmedarbejderne får, og det står faktisk også imellem linjerne i redegørelsen, at det kan være hensigtsmæssigt for det hellige og ukrænkelige erhvervsliv og dets ret til at udbytte mennesker i videst muligt omfang.

Der holdes i denne tid også fra borgerlig side - statsministeren har været inde på det så mange gange - lange taler om lavtlønsproblemet og dets alvor. Der holdes taler i arbejdsmandsforbundet, der holdes taler af regeringen, og vi ved alle, at lavtlønssarbejderne i Danmark fører en fattig tilværelse. Når man truer overenskomsterne, så er det også moderne fra regeringsside at sige nogle trøsteord om, at der trods alt nok skal tænkes på de lavest lønnede, især hvis de højest lønnede vil give afkald, for at der skulle gives mere af nationalindkomsten til arbejderne, det er der jo ingen der siger noget om - andet end os andre. Det hjælper ikke at prøve at løse problemerne på den måde. Den eneste måde, de lavtlønnede får forbedrede forhold på, det ved vi fra mange, mange års arbejdskamp, er, at de stærkeste fagområder trækker lønnen i vejret og derefter trækker de lavtlønnede med. Men hvis det er ministerens hensigt, at vi skal have så mange fremmedarbejdere som muligt ind som ekstra løntrykkere, så løser vi jo aldrig lavtlønsproblemet, og så må vi henstille, at man indstiller de medlidende og tilsyneladende sociale taler om det, som man ikke mener.

Ministeren mener, at den økonomiske vækstproces vil skabe et uafviseligt behov for yderligere tilgang af fremmed arbejdskraft. Vil ministeren ikke være så venlig at forklare mig, hvordan han vil skaffe arbejderne i Nordjylland dækning for deres uafviselige behov for arbejdspladser på deres hjemsted? Jeg synes i og for sig, at for en dansk minister må det være nok så interessant som det uafviselige behov for fremmedarbejdere. Det er faktisk også et uafviseligt behov for en dansker at have en arbejdsplads og et sted at tjene sin løn, og det kunne jo være, vi skulle beskæftige os lidt med først at opfylde det.

Med hensyn til de sociale problemer har vi i og for sig været igennem dem ved den sidste fremmedarbejderdebat, men vi må endnu en gang på det skarpeste afvise alt ghettobyggeri, vi må kræve svindelen med indvandringen stoppet, bl.a. fra Hamborg.

Jeg vil godt spørge ministeren lidt ud om det, der nævnes i redegørelsen om det elektronstyrede fremmedarbejderregister. Det lyder meget fornemt. Hvad skal det bruges til? Hvad skal det bruges til ud over den helt almindelige registrering af gæstearbejdernes tilstedeværelse og deres opholdssted? Jeg har før i et spørgsmål anholdt udtalelsen om, at bestemte politiske opfattelser hos en fremmedarbejder kunne forhindre fornyelsen af en arbejdstilladelse. Jeg fik et meget uldent svar fra justitsministeren dengang; nu kan det være, at arbejdsministeren vil uddybe sin bemærkning om det elektronstyrede register en smule. Vil det sige, at fremmedarbejderne ikke har danskerens grundlovssikrede ret til at ytre sig politisk? Vil det sige, han bliver registreret for et politisk tilhørsforhold, for politiske aktiviteter og adfærd i øvrigt? Jeg ved godt, det er meget svært at få svar af denne regering og ikke mindst af arbejdsministeren, men når man nu har lavet sådan et fint register, så vil jeg gerne have en ganske nøje besked på, hvad man skal bruge det til.

Vi må kræve, at fremmedarbejderen på enhver måde bliver behandlet anstændigt. Jeg havde for nylig en sag, jeg diskuterede meget længe med justitsministeren, jeg ved, at der var et venstrefolketingsmedlem indblandet i den også. Her var justitsministeren meget hård. Det drejede sig om en indvandret italiener, der har boet her 10 år. I de første år var han veltilpasset, tjente godt, klarede sig godt. Så begik han desværre ret alvorlig kriminalitet, men afsonede sin straf. Han opførte sig eksemplarisk under afsoningen af straffen, men blev ikke desto mindre bagefter udvist af landet, hvor han havde boet i alt i 10 år og havde kone og 2 små børn, oven i købet en italiensk kone, han ikke kunne blive skilt fra. Er det de vilkår, fremmedarbejderne skal have? Skal de herop og tro, de kan få lov at leve på lige fod, men så blive behandlet på den måde, hvis de kommer i vanskeligheder og oven i købet tager konsekvenserne af deres handlinger?

Lad mig igen henstille, at vi ved en eventuel tilgang af fremmedarbejdere holder os til visse sprogområder, så vi kan intensivere sprogundervisningen, og at man inden indvandringen giver virkelige oplysninger om vores inflation, vores kæmpeskatter og vores bolignød. Hr. Aksel Larsen var inde på, at de måske ikke ønskede sig boliger af standard som vore. Det tror jeg nok de gør, men de skal i hvert fald inden have besked på, hvad de koster, for det kan jo godt være, det afskrækker nogle fra at tage herop. Der bliver ganske rigtigt ikke meget tilovers, når huslejen og skatten er betalt.

Lad mig til sidst sige, at man godt i denne forbindelse - det er så moderne i visse kredse - kan lade være med at misbruge ordet internationalisme. Det, at danske arbejdere ikke kan finde beskæftigelse på grund af erhvervslivets strukturproblemer, og det, at udenlandske arbejdere i nød og elendighed drager verden rundt, det har ikke noget med internationalisme at gøre. Det, der er internationalt i denne sag, er, at både danske og udenlandske arbejdere må finde sammen for at bekæmpe de arbejdsgivere, der udbytter dem og benytter sig af deres, desværre, svage samfundsmæssige stilling.

Og så vil vi i øvrigt gerne endnu en gang fremhæve kravet om et øjeblikkeligt stop for indvandring af flere fremmedarbejdere.

# data[].attributes.attachment_link.title
Hanne Reintoft (DKP) om indvandrere som løntrykkere 1970

# data[].attributes.attachment_link.description
Kildeintroduktion: Det økonomiske opsving og meget lave arbejdsløshed førte til mangel på arbejdskraft i Danmark i 1960'erne. En af måderne dette blev løst på var ved at importere udenlandsk arbejdskraft.. I 1967 ankom de første fremmedarbejdere - eller gæstearbejdere, som de blev kaldt - derfor fra lande som Tyrkiet, Pakistan og Jugoslavien efter invitation fra danske arbejdsgivere.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kildeintroduktion:

I 1967 ankom de første fremmedarbejdere - eller gæstearbejdere, som de blev kaldt - til Danmark, fra lande som Tyrkiet, Pakistan og Jugoslavien efter invitation fra danske arbejdsgivere. Indvandringen var et resultat af det store arbejdskraftbehov i industrien under 1960'ernes meget lave arbejdsløshed.

Indvandrerne blev diskuteret i medier og på arbejdspladser, og i november 1973 blev arbejdsmarkedets parter og regeringen med Socialdemokratiet i spidsen enige om et øjeblikkeligt stop for indvandring. I 1977 nedsatte Folketinget et Udlændingelovudvalg (Fremmedudvalget i daglig tale), hvis arbejde resulterede i den første danske udlændingelov i 1983.

I denne kronik fra 1970 argumenterer direktør Jens Fisker, Dansk Arbejdsgiverforening, for de fordele, erhvervsliv og økonomi ser i indvandringen og for indførelsen af en 'immigrantpolitik'. Han anbefaler at danskerne af økonomiske grunde skal sige "Velkommen Mustafa", men advarer dog også om at en alt for stor indvandring, på sigt kan medføre store sociale og kulturelle problemer.

Gæstearbejderne er ikke usle supplikanter, som vi kan behandle, som om vi var et herrefolk. Tværtimod må vi erkende, at gæsten hjælper os mere, end vi hjælper ham, skriver direktør Jens Fisker, som efterlyser en dansk immigrantpolitik og nævner en række af de problemer, der skal løses.

De sidste par søndage har Mustafa og 3-4 af hans landsmænd lusket forbi vor havehæk, krumbøjede for at værne sig mod kulden i det alt, for tynde tøj. De er gæstearbejdere på en fabrik heroppe i Nordsjælland og kan naturligvis ikke få fritiden til at gå - og så lusker de altså rundt her i kvarteret, hvor vi ellers kun ser det pæne, velklædte, velnærede, selvbevidste, danske grundejerfolk.

I Schweiz havde de et større problem. "Gæsterne" udgjorde efterhånden 10 pct. af befolkningen, men koncentreredes om nogle få byer, hvor de lidt efter lidt kom til at leve som et proletariat, der ernærede sig af dårligt betalt, snavset arbejde, som ingen ægte schweizer ville tage sig af.

For nogle år siden besluttede schweizerne sig til at afvikle fremmedarbejdet og betale, hvad det måtte koste i nedsat vækst i levestandarden.

Det schweiziske eksempel har hele fremmedarbejderproblematikken i sig:

1) Gæstearbejderne betyder en forøgelse af landets produktion.

2) Gæstearbejderne medfører soociale problemer.

3) Tilgangen må organiseres på politisk plan.

Lad os se, hvordan det ligger her i landet.

Et hastigt blik på de sidste 70-80 års bølgegang i befolkningstilvæksten vil vise, at vi bevæger os ind i et tiår med et ugunstigere forhold mellem de uproduktive og de produktive årgange, ikke blot fordi, årgangsstørrelserne stiller sig ugunstigt, men navnlig fordi vi holder de unge længere på skolebænken og samtidig afkorter arbejdstiden for de produktive aldersklasser gennem de kollektive overenskomster.

Endnu mørkere bliver fremtidsudsigterne, når vi tager i betragtning, at de to store arbejdskraftreserver fra 60'erne er ved at være udtømte. Landbruget har på 10 år reduceret beskæftigelsen (uden at reducere produktionen) til det halve - og husmødrene har vel i samme periode fordoblet deres erhvervsaktivitet.

Der kan ikke hentes ret meget mere på de to konti.

Modsat har vi naturligvis den fremadskridende teknologi, men den skal vistnok galopere for at afbøde det drastiske fald i arbejdskraftreserverne, som vi står overfor.

Når levestandarden ophører med at stige, og især når den falder for den del af befolkningen, der må tage slæbet (de produktive aldersklasser), så bliver der uro. Så starter skænderiet ved grødfadet med det resultat, at noget af dets indhold spildes - sådan som vi oplever det allerede nu.

Vi har god brug for en arbejdskraftreserve til erstatning for den, der forsvinder - og gæstearbejdere er særlig velkomne. Først og fremmest fordi denne reserve intet koster os i modsætning til en reserve bestående af arbejdsløse eller husmødre. Har vi ikke brug for arbejdskraften, kan den jo udvises. Byrden ved at holde en reserve falder herved på gæstearbejderen personligt eller hans hjemland. Gæstearbejderen bringer normalt hverken kone eller børn med. Det betyder, at vort erhvervsliv kan vokse hurtigere, idet der ikke kræves sekundære investeringer i børnehaver, skoler, boliger, og hvad der ellers følger af at have familier. Endelig er gæstearbejdere særligt velkomne, fordi vi kun behøver at foretage ganske ringe investeringer i nybygninger og maskiner for at sætte dem i gang - de har intet imod forskudt arbejdstid.

Af ugens 168 timer arbejder vore fabrikker som regel kun 42 timer. Vi kan altså teoretisk firdoble produktionen uden yderligere investeringer. Praktisk kan vi vel fordoble produktionen mod nogle små tilpasninger hist og her.

Hvis altså gæstearbejderne vil hjælpe os.

Af økonomiske grunde bør vi derfor sige "Velkommen Mustafa".

De sociale problemer må imidlertid ikke overses. De kan blive frygtelige - for at sige det rent ud: 100.000 gæstearbejdere i ghettolignende byområder i København vil nødvendigvis medføre tyveri, voldtægt, mord og blodige sammenstød i et omfang, som tåler sammenligning med USA's storbyer.

Vi vil så blive nødt til at forbyde vore børn og unge at omgås dem. Vi vil blive nødt til at lave særlove mod dem - eller at smide dem ud af landet, som schweizerne gjorde, og betale hvad det koster.

Men der må være en anden løsning, som bygger på erkendelsen af, hvilken økonomisk værdi fremmedarbejderen betyder for os.

Problemerne, der skal løses, er vel:

1) Bevidst udvælgelse af vore gæster a) med hensyn til kulturel baggrund (giver hinduer færre vanskeligheder end muhamedanere - hvad siger vore etnologer?), b) med hensyn til uddannelse eller uddannelsespotentiel (skal vi indbyde de bedst uddannede eller de uuddannede med størst evne til at lære noget nyt?), c) med hensyn til familieforhold (er det de gifte mænd, vi skal have fat i? eller ugifte? skal vi tage mod begge køn?).

2) Emigrationsstatus bør fastlægges. Hvornår vil vi have kortvarigt ophold, hvem kan få langt ophold. Hvad bør føre til udvisning. Hvornår kan dansk statsborgerskab opnås med deraf flydende rettigheder for gæsten og byrder for os. For selvfølgelig må det være muligt for en gæst at blive her permanent. Danmark har før modtaget nye folk, men aldrig haft nogen bevidst indvandringspolitik - måske bortset fra huguenotternes indvandring i l600-tallet.

3) Gæster, der oven i købet arbejder, bør man behandle godt. Boligspørgsmålet er nok det vigtigste. Det bør løses ud fra et bevidst ønske om at undgå ghettoen. Små kollegier med gode servicefunktioner opført og udlejet på privatøkonomisk basis, men under offentlig kontrol er nok værd at overveje. For tiden befolker de garager og kældre, mens myndighederne lukker øjnene.

4) Samleven med det øvrige samfund bør sikres ved at kræve undervisning i dansk og dansk kultur ved siden af erhvervsmæssig uddannelse. Undervisningen bør gives på samme vilkår som til danske og i videst muligt omfang sammen med danske, idet der bør etableres så store og varierede kontaktflader som muligt mellem gæsten og værtssamfundet. Det endelige mål må være at assimilere gæsten, så han bliver i stand til ubemærket at bevæge sig blandt os. Det kræver en del af gæsten, men lige så meget af os - og det er nok den side, det kommer til at knibe mest med. Vi er ikke særlig åbne over for fremmede.

5) Alle de sociale forpligtelser og rettigheder, en dansk har, bør gæsten også have. Først og fremmest samme løn for samme arbejde. Dernæst ingen fedteri med sociale ydelser, så længe vi har tilladt ham at være her, og han yder sit bidrag gennem skatter.

Der kan naturligvis nævnes andre områder, som måske er vigtige (pligt til at yde militærtjeneste?), men det afgørende er, at vi besinder os på, at gæstearbejdere ikke er usle supplikanter, som vi kan behandle, som om vi var et herrefolk. Tværtimod må vi erkende, at gæsten hjælper os mere, end vi hjælper ham.

Men det er nødvendigt, at denne erkendelse udmøntes i en politik, Som er gennemarbejdet af specialister fra de forskellige ministerier, hvis områder bliver berørt, og det er vel alle inkl. kirkeministeriet.

Lad os få den offentlige debat om vor immigrantpolitik, som kan medføre en folkelig opbakning - og lad os så hurtigt som muligt få oplysninger fra det udvalg, der nu arbejder med spørgsmålet. Mustafa og hans kammerater bør ikke gå ude i kulden. Det er i bedste overensstemmelse med vor snævreste egeninteresse at invitere dem indenfor.

Jens Fisker

# data[].attributes.attachment_link.title
Velkommen Mustafa - kronik af direktør Jens Fisker, Dansk Arbejdsgiverforening, 1970

# data[].attributes.attachment_link.description
Kildeintroduktion: I 1967 ankom de første fremmedarbejdere - eller gæstearbejdere, som de blev kaldt - til Danmark, fra lande som Tyrkiet, Pakistan og Jugoslavien efter invitation fra danske arbejdsgivere. Indvandringen var et resultat af det store arbejdskraftbehov i industrien under 1960'ernes meget lave arbejdsløshed.