# data[].attributes.body
8 жовтня 1944 р. від ворога було звільнено останній населений пункт УРСР у її довоєнних межах — село Лавочне Дрогобицької області.

# data[].attributes.body
18 грудня 1942 р. був звільнений перший населений пункт української території – с. Півнівка Міловського району Луганської обл. У боях за цей невеликий населений пункт загинуло 1066 червоноармійців.

# data[].attributes.attachment_caption
Визволення Києва

# data[].attributes.attachment_link.title
До 65-річчя визволення Києва. Буремний 1943-й | КПІ ім. Ігоря Сікорського

# data[].attributes.attachment_link.description
65 років тому, 6 листопада 1943 р., радянські війська в ході Київської наступальної операції визволили столицю України від німецько-фашистських загарбників.

# data[].attributes.attachment_caption
Сталінград на Дніпрі

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
100 Великих загадок історії України

За радянських часів, та й зараз теж серед видатних операцій Червоної Армії в роки Другої світової війни називають Корсунь-Шевченківську наступальну.. У неї є ще одне, неофіційне, найменування - "Сталінград на Дніпрі". Оточення і знищення в Сталінграді 6-ої німецької армії стало для радянської історіографії символом потужності Червоної Армії, геніальності її полководців. Наскільки Корсунь-Шевченківська операція підходить під цей трафарет?

Хід перших операцій на Правобережній Україні в кінці 1943 р. показав, що супротивник володіє ще достатніми силами для збереження стійкості свого стратегічного фронту. Для його повалення планувалося провести три об'єднані загальним задумом наступальні операції, центральною і найбільш ефективною з яких стала Корсунь-Шевченківська.

В середині січня 1944 р. в канівському виступі, що глибоко врізався в розташування радянських військ на стику 1-го і 2-го Українських фронтів, тримали оборону дев'ять піхотних дивізій, 5-а танкова дивізія СС "Вікінг", бригада СС "Валлонія" і чотири дивізіони штурмових гармат зі складу 1-ої танкової і 8-ої польової армій німців. Ширина виступу біля основи досягала 130 км. У прагненні Гітлера утримати його не останнє місце займали розрахунки пропагандистського ґатунку: мовляв, німецькі кухарі все ще "черпають воду з Дніпра". Супротивник ретельно укріплював позиції, але біля основи виступу, де фронт стабілізувався тільки в середині січня, йому не вдалося завершити оборонні роботи. У самому виступі резервів у німців не було.

Радянська ставка планувала нанести військами двох фронтів могутні зустрічні удари під основу виступу і з'єднатися в районі Шполи, Звенігородки. Готуючи нові удари, Ставка наповнювала фронт людьми і бойовою технікою. Так, 1-й Український фронт отримав 47-у загальновійськову (дев'ять стрілецьких дивізій) і 2-у танкову армії, 6-ій гвардійський кавалерійський і 5-й механізований корпуси, а також 400 танків Т-34 маршового поповнення. У складі фронту формувалася 6-а танкова армія. Ударну силу 2-го Українського фронту І. Конєва складали 5-а гвардійська танкова армія і 5-й Донський гвардійський кавалерійський корпус. На напрямку головних ударів фронтів було створено перевагу над супротивником за чисельністю військ в 3-4, артилерії в 3-6, танкам і САУ в 5-10 разів.

Операція здійснювалася в складних умовах відлиги, яка рано почалася в Україні, і весняного бездоріжжя. Розбиті дороги ускладнювали маневр військ і підвезення матеріальних засобів. Негода і ґрунтові аеродроми, які розкиснули, обмежували можливості авіації.

Наступ військ 2-го Українського фронту почався 24 січня 1944 р. діями посилених передових батальйонів. З ранку 25 січня були введені в битву головні сили 4-ої гвардійської і 53-ої армій. Але прорвати оборону супротивника не вдалося, і о 14 годині Конєв на ділянці всього в 6 км. ввів у битву 236 танків 5-ої гвардійської танкової армії, До кінця дня танкісти прорвали тактичну зону оборони і просунулися на 18 км.

На другий день наступаючим довелося відбивати контратаки супротивника з півдня і півночі. Німцям вдалося ліквідовувати пролом в своїй обороні і відрізати два корпуси 5-ої гвардійської танкової армії. Конєв, оцінивши обстановку, ухвалив сміливе рішення: 29-у танковому корпусу зайняти оборону, а 20-у продовжувати наступати На Шполу, Звенігородку.

У нічному бою 20-й танковий корпус оволодів Шполою,'а о 13 годині 28 січня захопив Звенігородку і зустрівся з першим загоном 6-ої танкової армії.

Тим часом 18-й танковий і 5-й гвардійський кавалерійський корпуси за підтримки піхоти 28-30 січня пробили заслін супротивника в горловині прориву і пішли на Шполу, утворюючи внутрішній і зовнішній фронти оточення.

Щоправда, козаки зазнали при цьому великих втрат, постійно маючи намір атакувати танки в кінній побудові: "Донці мчали в кінній будові з шаблями наголо. А з правого і лівого флангів, лісосмуг і ярів фашисти посипали на козачу лавину міріади трасуючих куль. Падали скошені кулями коні. Падали люди".

Але і на німців донці справили незабутнє враження. Командир 47-го танкового корпусу генерал фон Форман згадував: "Незважаючи на втрати - я підкреслюю, абсолютно незважаючи на втрати - маси росіян попрямували на захід, обходячи німецькі танки, які стріляли в них зі всього, що мали в своєму розпорядженні. Це була приголомшуюча картина, приголомшлива драма. Ми здивувалися ще більше, коли три радянські кавалерійські дивізії зімкнутим ладом помчали крізь наш загороджувальний вогонь. Нічого подібного я раніше не бачив - це здавалося нереальним".

1-й Український фронт перейшов у наступ 26 січня. Бої на ділянці прориву носили наполегливий характер. Трьом арміям (27, 40-й загальновійськовій і 6-ій танковій) протистояли три німецькі піхотні дивізії. Втративши за день бою 59 танків і САУ, наші війська просунулися на 2-5 км.

Тактичну оборону супротивника вдалося прорвати наступного дня, а 28 січня танкісти досягли Звенігородки.

Таким чином, на четвертий день операції танкові армії 1-го і 2-го Українських фронтів перерізали всі шляхи Корсунь-Шевченківському угрупуванню німців. У кільці опинилися чотири піхотні, 5-а танкова дивізія "Вікінг", що мала у своєму складі до 90 танків, бригада СС з бельгійських добровольців "Валлонія", три дивізіони штурмових гармат та інших окремих частин. За радянськими даними, в котел потрапило 80000 чоловік, 1600 гармат і мінометів, до 230 танків. Німці визнають оточення 56 тисяч солдатів і офіцерів.

Командування оточеними прийняв командир 11-го армійського корпусу генерал Штеммерман, якому, як свого часу Паулюсу, Гітлер заборонив прориватися.

Таку страшну картину застав командувач групою армій "Південь" Манштейн, який прилетів зі ставки фюрера. Потрібно було терміново рятувати оточених. Проте німці не змогли через бездоріжжя швидко зосередити всі призначені для прориву сили. Тим паче, що танкові дивізії доводилося виводити з бою на інших ділянках фронту. Одне угрупування почало атаки 1 лютого, а ударне у групування в смузі 1-ої танкової армії вдалося зібрати тільки до 11 лютого.

А поки в німецькій обороні знаходився нічим не прикритий пролом у 95 км. Манштейн, з жахом чекав, як йому здавалося, неминучого: масованого розтинаючого удару радянських рухомих з'єднань до кордонів Румунії, який би призвів до знищення всього південного німецького фронту. Проте маршал Р. Жуков, який, командував 1-м Українським фронтом і координував дії Конєва, вирішив задовольнятися малим і "вчепився в мішок".

Німецькі автори і після війни дивувалися: "Донині не отримано задовільної відповіді на питання, чому маршал Жуков і генерал Конєв пропустили між пальців унікальний шанс знищити південний німецький фронт на захід від Дніпра. Конєв і Жуков віддали перевагу менш серйозному рішенню і сконцентрували всю силу шести армій, включаючи дві першокласні танкові армії і декілька окремих танкових корпусів, на ліквідації 6,5 німецьких дивізій".

Німці заспокоїлися лише 31 січня, дізнавшись з радіоперехоплення, що супротивник мінує прорив...

Практично одночасно розгорілися жорстокі бої як на внутрішньому, так і на зовнішньому фронтах оточення. Німці трималися стійко, як молитву, повторюючи телеграму командувача 1-ої танкової армій: "Я вас виручу. Хубе". 8 лютого їм пред'явили ультиматум про капітуляцію. Підполковника, який прибув з умовами здачі в полон, німці пригостили шампанським, сигаретами, але відповіді на ультиматум не дали. Тоді радянське командування 10 лютого прислало 50 полонених з листами, які містили пропозицію їх командирам і товаришам здатися. Але і це ні до чого не привело. Моральний стан оточених військ залишався задовільним.

У журналі бойових дій 2-го Українського фронту наголошувалося: "Не дивлячись на те, що оточені несуть величезні втрати, немає фактів деморалізації і дезорганізації. У полон здаються одиниці, опір наполегливий, контратаки не припиняються".

Не затихали ще жорстокіші бої і на зовнішньому фронті. Зосередивши п'ять піхотних і сім танкових дивізій, німці намагалися пробитися до оточених. Все перемішалося, на землі і в повітрі йшли безперервні бої. Час працював проти німців. Кожен день затримки зменшував шанси на успіх.

Щоденні втрати оточених складали до 600 чоловік. Ще до оточення німці зуміли евакуювати за річку Рось запаси продовольства. Це виявилося мудрим рішенням, оскільки врятоване продовольство виявилося єдиним джерелом постачання в казані. Навіть 7 лютого раціон солдатів був достатнім. Цукру, ковбаси, хліба і сигарет вистачало ще на 10 днів. Гірше було з боєприпасами. Їх денна витрата складала 200 т, тому потрібно було доставляти 150 т вантажів на день. Велику допомогу в цьому надавала авіація. Оточені до останньої можливості утримували єдиний аеродром в Корсуні поза меж вогню радянської артилерії. Транспортники літали з Уманського аеродрому, який знаходився на відстані лише 100 км. від оточених військ. З 28 січня по 20 лютого 1944 р. в "казан" доставили 2027 т вантажів (1247 т боєприпасів, 405 т продовольства, 38,5 т озброєнь і медикаментів, 695 кубометрів пального); з кільця вивезли 2188 поранених, 2,1 т апаратури зв'язку, 101 військовослужбовця (фахівці і екіпажі збитих літаків). За цей час німці втратили 32 Ю-52, 13 X-111, 47 винищувачів. Одночасно Ю-52 з висоти 30-40 м скидали 200-літрові бочки з паливом і ящики з снарядами для танкістів 3-го танкового корпусу, які проривалися до оточених. Через бездоріжжя колісний транспорт не встигав за наступаючими танками, і вся надія була на авіацію.

До 15 лютого стало ясно, що рятувальна операція провалилася, наступ захлинувся в 10 км. від мети. Оточені війська до цього часу займали лише три населені пункти - Шендерівку, Хилки і Комарівку. Ця територія знаходилася в зоні досяжності радянської артилерії, інтенсивність вогню якої залежала лише від кількості снарядів, які могли витратити артилеристи. У цій ситуації Манштейн об 11.05 15 лютого наказав прориватися назустріч 3-у танковому корпусу, яки виходив до Лисянки.

15 лютого 1-а танкова дивізія німців зав'язала запеклі бої за Лисянку. Тут вперше радянські війська застосували нові важкі танки ІС-85. 13-й гвардійський важкий танковий полк отримав завдання підтримати атаку 109-ої танкової бригади на Лисянку. Але до моменту вступу полку в бій інші Т-34 109-ої бригади, які атакували Лисянку в лоб вже горіли. Сім "пантер" оберфельдфебеля Штріппеля знищили 27 із 30 радянських Т-34, які атакували місто. Підпустивши ІСи на 600-800 м, німецькі танкісти за десять хвилин підбили п'ять з них. Кожен танк отримав 3-7 влучань.

Тим часом війська, які залишилися в оточенні, стягувалися в район Шендеровки, де намічався прорив з оточення. Пізніше Шендеровку німці назвуть "дорогою до пекла". Прорив здійснювався на фронті шириною 4,5 км. Поранених залишали з медичним персоналом на милість супротивника. Совінформбюро придумало страшнішу казку: "Гітлер віддав наказ, щоб оточені німецькі солдати і офіцери кінчали життя самогубством. Поранені за наказом убивалися і спалювалися"...

До півночі 16 лютого розігралася завірюха, видимість знизилася до нуля. У цей момент вся маса оточених військ північніше Комарівки без пострілів обрушилася на 180-у стрілецьку дивізію і прорвала її позиції. Конєв кинув у битву всі резерви.

Бойові порядки обох сторін переплелися. Німці під безперервним вогнем, під переслідування з боку радянських танків, наполегливо рвалися на південь, до заповітної річки під назвою Гнилий Тікич на зовнішньому фронті оточення.

"Зі світанком - стверджує радянська історія - піхота і кіннота завершили розгром ворожого угрупування". За німецькими ж даними, ситуація Виглядала трохи інакше. "О 1 г. 25 хв. у ніч на 17 лютого, - пише Манштейн, - прийшла радісна звістка про те, що перший зв'язок між тими, що виходять з оточення і передовими частинами 3-го тк встановлена. Супротивник, що знаходився між ними, був буквально зім'ятий".

Пекло почалося при форсуванні Гнилого Тікича. Частини, які пішли на прорив, ухиляючись від радянського вогню, вийшли до річки східніше Лисянки, на південь від позицій деблокуючих сил, де не було ні мостів, ні захопленого плацдарму. Тисячі людей кидалися у воду. Разом з солдатами плив і командир 42-го корпусу. Сотні потонули в холодній воді. Група офіцерів спорудила переправу для поранених. До 16 години німці таки вийшли до Лисянки. Більше 2000 поранених теж врятували. З 35000 чоловік, що почали прорив з казана, 30000 успішно пробилося до своїх. 5000 було вбито або взято в полон. Щоправда, вся важка зброя і спорядження було покинуто. Частини прикриття, успішно виконавши завдання, досягли позицій 3-го танкового корпусу в ніч на 18 лютого.

Якщо німецькі джерела одностайні в описі тих подій, то в радянських є різночитання. Наприклад, в оцінці поведінки німецьких генералів і старших офіцерів, які "ганебно покинули своїх солдатів". Одні автори пишуть, що вони втекли на бронетранспортері, інші - що відлетіли в літаку. Треба б вибрати щось одне... Насправді генерал Штеммерман при прориві слідував з ар'єргардом, особисто очолив офіцерську роту, складену з управління корпусу, і загинув в бою.

Тут би якраз пригадати інший приклад: як утекли з Севастополя, кинувши війська, генерал Петров і адмірал Октябрьський, їх штаби і командири дивізій, що не перешкодило їм отримати звання Героїв Радянського Союзу "за вміле керівництво, мужність, відвагу і героїзм".

Виходить, початок прориву наші все-таки прогавили. Танкісти і кавалерія били вже "по хвостах" колон. Основна частина Корсунського угрупування уникнула знищення, хоча і втратила всю артилерію і автотранспорт. Тяжкопоранених теж довелося кинути. Вони і склали основну масу полонених.

Природно, Конєв і його командири відрапортували, що на їх ділянці не прорвався жоден німецький солдат. А як перевірити? Адже ворог проривався не в наш тил, а в свій.

Командир же дивізії СС "Вікінг" Гілле, який отримав за цей прорив з рук Гітлера хрест, за версією Конєва, або вилетів на літаку до початку битви, "або проліз через лінію фронту, переодягнений в цивільний одяг". Разом з ним, мабуть, "пролізли" і 632 бійці бригади "Валлонія", і більше 3000 солдатів і офіцерів 57-ої піхотної дивізії на, чолі зі своїм командиром генералом Тровітцем.

Сталін здогадувався, що справа тут нечиста, але Корсунь-Щевченківська битва вже була оголошена "новим Сталінградом на берегах Дніпра". Про видатну перемогу розтрубили на весь світ і гримнули салют з 224 гармат.

Прийшов час рахувати трофеї і роздавати нагороди. Офіційна "Історія Другої світової війни" повідомляє, що німці втратили в оточенні 55 000 чоловік убитими, більше 18 000 полоненими. Ще 27 000 убитих, 1500 полонених і більше 600 танків записали на свій рахунок війська, які тримали зовнішній фронт оточення. Разом німці нібито втратили в Корсунь-Шевченківській операції 82 000 чоловік убитими і близько 20 000 полоненими.

Військам 2-го Українського фронту оголосили подяку Верховного Головнокомандуючого. Генерал армії І. Конєв 20 лютого був удостоєний звання Маршала Радянського Союзу.

Щоправда, за архівними документами, за весь період з січня 1944 р. Червона Армія узяла в полон на всіх фронтах лише 15351 солдатів та офіцерів супротивника. За весь лютий, знову ж таки - на всіх фронтах, Німеччина втратила убитими 41 200 чоловік.

Та все ж це була крупна перемога. Два німецькі корпуси, які вийшли з оточення були такі слабкі, що використовувати їх на фронті було неможливо. Це позначилося на оборонних операціях групи армій "Південь", яка намагалася зупинити радянські атаки в районі Умані. Незабаром вся південна ділянка фронту була широко розірвана, а німецькі 6-а і 8-а армії витіснені через Південний Буг до Румунії.

﻿

# data[].attributes.attachment_link.title
Чи був "Сталінград на Дніпрі"? - 100 Великих загадок історії України

# data[].attributes.attachment_link.description
Чи був "Сталінград на Дніпрі"? - 100 Великих загадок історії України - Історія - Книга - Культура - Українці

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Станіслав Цалик

Письменник, краєзнавець

29 вересня 1941-го - 80 років тому - в Бабиному Яру почалися масові розстріли, які тривали протягом двох років. Ця київська місцина, що стала мовчазним свідком злочину нацистської Німеччини та її репресивної машини, перетворилася на один з всесвітніх символів Голокосту.

Як виглядає на практиці німецьке Judenpolitik (політика щодо євреїв), Київ побачив 19 вересня вже за кілька годин після приходу нової влади, коли вояки 75-ї піхотної дивізії почали хапати на вулицях євреїв для розбирання вуличних барикад.

Нова влада давала зрозуміти, що для неї то люди другого сорту.

Невдовзі патрулі вермахту за наказом командира 29-го армійського корпусу влаштували акцію перевірки паспортів на вулицях - євреїв затримували.

Когось одразу розстрілювали неподалік (у спогадах відомого києвознавця Дмитра Малакова згаданий один з таких епізодів біля колони Магдебурзького права), інших, понівечених, ледь живих, відправили до тимчасового табору військовополонених на стадіоні "Зеніт" (нині "Старт"). За кілька днів там налічувалося 1600 євреїв.

Далі, очевидно, мало бути так, як у всіх великих містах, що їх захоплювали армії Гітлера: спочатку реєстрація євреїв, тоді створення гетто, потім вивезення до концтабору, а вже там знищення. І паралельно нагнітання антисемітської істерії, щоб мати підтримку місцевого населення.

У Києві першою ластівкою пропагандистського "промивання мізків" стала велика за обсягом стаття такого собі К. Дніпрова "Моральна інквізиція", що її подала газета "Українське слово" 24 вересня. За автором, в усіх негараздах життя винні виключно євреї.

Але звичний "сценарій" ізоляції євреїв виявився непотрібним, адже того ж дня після 15-ї години почалися вибухи будинків на Хрещатику, влаштовані диверсантами НКВД.

Такого ляпасу загарбники не діставали в жодному іншому великому місті: загибель їхніх військовослужбовців, втрата майна, але і моральна шкода - в населення створювалося враження, ніби окупанти не контролюють ситуацію.

Терміново знадобився цап-відбувайло. У вибухах звинуватили цивільне єврейське населення. І почали готувати каральну "акцію помсти".

Ті злощасні вибухи пришвидшили Бабин Яр, проте не були його причиною. Справжня причина - політика нацистської Німеччини, відповідно до якої всі євреї мали бути знищені. В українських містечках та селах, наприклад, окупанти розстрілювали без будь-якого формального приводу.

25 вересня командувач 6-ї армії генерал-фельдмаршал Вальтер фон Райхенау схвалив ідею "акції відплати". Того ж дня 95-та дивізія наказала своєму протитанковому Дивізіону вжити заходів, щоб жоден єврей не зміг залишити Київ.

26 вересня на нараді в коменданта міста генерал-майора Курта Ебергарда затвердили план каральної акції: основним виконавцем призначили зондеркоманду 4а (близько 150 есесівців), допоміжні функції поклали на 45-й і 303-й батальйони німецької поліції (оточення, патрулювання міста, пошуки й конвоювання втікачів тощо), початок - 29 вересня, місце - Бабин Яр.

Чому саме Бабин Яр?

В другій половині 1990-х виник міф, ніби німці обрали цю місцину тому, що там раніше, в 1937-му, енкаведисти розстрілювали людей. Інший варіант: ніби в 1932-1933 роках там ховали жертв Голодомору.

Ці вигадки, на жаль, і досі кружляють в інтернеті.

Насправді ховали на Лук'янівському кладовищі й Биківні та на Братському кладовищі відповідно.

У Бабиному Яру з початку ХХ ст. аж до середини 1930-х розташовувалися літні військові табори, де курсанти військових училищ і солдати строкової служби тренувались долати перешкоди, атакувати, оборонятись тощо. Тамтешній рельєф був ідеальним для таких навчань.

В 1936-му в Бабиному Яру почали будувати двоярусне стрільбище, де одночасно могли тренуватися до 60 стрільців, а також окреме стрільбище для змагань зі стрільби дрібнокаліберними гвинтівками і бельведер з урядовою ложею. Про це повідомила газета "Більшовик".

А 1940 році міська влада ухвалила рішення № 105/6: "Затвердити під будівництво лижної бази і трампліну територію Бабиного Яру, який раніше використовувався під (військовий) табір і стрільбище".

Завершити будівництво не встигли через початок війни з Німеччиною.

Німці вподобали Бабин Яр з інших причин. По-перше, малонаселена околиця - не буде свідків злочину. По-друге, поруч розташована залізнична станція, тобто правдоподібно виглядатиме легенда, ніби людей збирають для переселення.

По-третє, яр завдовжки 2,5 кілометри і глибиною до 50 метрів - місцина здатна перетворитися на братську могилу для десятків тисяч жертв.

До речі, німці не мали чіткого уявлення, скільки саме євреїв перебувало на той час у Києві.

В донесенні "Про події в СРСР" №97 поліції безпеки та СД від 28 вересня йшлося: "Нібито налічується 150 000 євреїв. Перевірити ці дані поки що неможливо".

Згадана цифра, між іншим, більш-менш відповідає реаліям. У червні 1941-го єврейська громада міста складала близько 235 тис. людей. Частину мобілізували до лав Червоної армії, частина евакуювалася на схід. Всі інші залишилися в Києві.

До них додалися єврейські біженці з західних областей України. Дві останні групи й пішли до Бабиного Яру.

27 вересня виготовили в друкарні Східного фронту дві тисячі листівок - оте сумнозвісне "Наказується всім жидам міста Києва і околиць зібратися в понеділок дня 29 вересня 1941 року до год. 8 ранку...". Великий шрифт російською мовою, трохи менший українською, дрібний німецькою.

Місце збору - сучасна Лук'янівська площа - було позначено так: "при вул. Мельника - Доктерівській (коло кладовища)".

Текст складали люди, геть не знайомі з київською топонімікою: назви вулиць списали, очевидно, з російськомовної карти Києва 1936 року, виданої в Москві - там "Дектяревская" і "Мельника", - але не знали, що то помилкові написи. Правильно: Дéгтярівська і Мельникова. Саме так і казали кияни. До того ж на перетині цих вулиць ніколи не було кладовища.

З донесення начальника поліції безпеки і Служби безпеки (СД) - IV AII-B. №1В/41 g.Rs. від 7 жовтня: "За погодженням з комендантом міста видано заклик всіх євреїв зібратися в понеділок 29 вересня до восьмої години у визначеному місці. Ці заклики були розклеєні членами створеної української міліції по всьому місту".

Листівки зі смертельним наказом з'явилися на стінах будинків 28 вересня.

Наказ не був підписаний - не зрозуміло, хто наказує. Також не пояснили, з якою метою слід "зібратися".

Хоча вимога "забрати з собою документи, гроші, білизну та інше" натякала на те, що кудись везтимуть. Тим більше в російському тексті велено взяти, крім згаданого, ще й "ценные вещи, а также теплую одежду".

Версію про переселення влада підкріпили чутками, які поширила через своїх довірених осіб. З того ж донесення: "Одночасно також усно було повідомлено, що всі євреї Києва переселяються".

Цілий день і вечір в єврейських родинах висували версії. Одні гадали, що переселятимуть кудись неподалік у гетто. Інші міркували радикальніше: відвезуть до Палестини. Хтось вважав, що німці домовилися з Кремлем обміняти євреїв на своїх військовополонених.

Хай там як, у листівках сказано: "Хто не підпорядкується цьому розпорядженню, буде розстріляний".

Ранок 29-го. "На вулицях було незвично багато народу; усі кудись діловито поспішали з речами, - описував Анатолій Кузнєцов у романі-документі "Бабин Яр". - Ті, що від'їжджають, прощалися з сусідами, обіцяли писати, доручали їм квартири, речі, ключі".

Якщо залишали сусідам ключі й просили доглянути за квартирою, то сподівалися повернутися. Передчуття близької смерті в переважної більшості не було.

Людські струмочки з різних вулиць вливалися у великий потік на вул. Артема (нині Січових Стрільців).

"На вулиці Артема вже було суцільне стовпотворіння. Люди з вузлами, з колясками, різні двоколки, підводи, - продовжував Кузнєцов. - Серед вузлів і валіз лежали хворі, гронами сиділи діточки. Немовлят іноді везли по двоє, по троє в одній колясці. Дуже багато було тих, що проводжають: сусіди, друзі, родичі, українці й росіяни, допомагали нести речі, вели хворих, а то й несли їх на запліччі".

Проводжали, зрозуміло, на потяг, а не під кулі.

А щоб легенда про переселення не розвіялася й багатотисячний натовп не здогадався, що на нього очікує, заздалегідь підготовлені люди періодично вигукували: "Швидше! Ешелони чекають! Щойно третій (п'ятий, десятий) відправився!" - ніби вони самі бачили ті потяги як проводжаючі. Майстерна режисура уявної реальності...

Натомість далеко не всі євреї підкорилися німецькому наказові - частина людей залишилися вдома або сховалися. Поліцейські 45-го батальйону обшукували будинки і примусово приводили порушників на Лук'янівку.

Тим часом у Бабиному Яру безперестанно чулися автоматні черги. Есесівську розстрільну команду змінювали щогодини.

Речами загиблих доручили займатися членам української поліції. Їх - дві машини по 20 осіб - привезли з Подолу, де в тамтешній школі розташовувалася казарма. Вони сортували речі, вантажили їх на ваговози.

Вантажівки відвозили речі на вул. Некрасовську в приміщення школи - всі чотири поверхи були забиті тим, що залишилося від розстріляних. На першому поверсі - продукти, на другому - білизна, на третьому - верхній одяг, на четвертому - коштовності (обручки, сережки, годинники тощо).

З донесення начальника поліції безпеки і Служби безпеки 7 жовтня (гриф "Секретна справа Рейху!"): "Гроші, цінні речі, білизна та одяг були зібрані і частково передані націонал-соціалістичній народній добровільній організації для забезпечення фольксдойчів, частково - комісаріату міської управи для роздачі нужденному населенню".

Того дня розстріли тривали до 18-ї години.

Вижити вдалося одиницям

30 вересня до Києва прибула айнзатцкоманда 5, яка приєдналася до зондеркоманди 4а в справі розстрілу євреїв.

Того ж дня комендант міста генерал Курт Ебергард видав наказ керівникам будинків (кербудам) закрити всі порожні квартири й звітувати про їх наявність районним управам, причому єврейські квартири подавати окремим списком.

1 жовтня вийшов наказ №5 коменданта української поліції Андрія Орлика: всі кербуди мають виявити в своїх будинках євреїв, які не пішли до Бабиного Яру, і здати їх "до найближчих районових Комісаріатів та Команди Української поліції м. Києва, по вул. Короленко, 15, другий поверх". За невиконання - смертна кара.

У місті запровадили комендантську годину.

2 жовтня Бабин Яр відвідав райхсфюрер СС Генріх Гіммлер, який ще влітку 1941-го видав наказ про те, що після загарбання Києва всі євреї мають бути знищені. Нині цікавився ходом "гросс-акції", спостерігав за розстрілами, які тривали.

Про кількість жертв повідомив до Берліна начальник поліції безпеки і Служби безпеки 7 жовтня: "У взаємодії зі штабом групи і двома командами полку поліції "Південь" 29 і 30 вересня зондеркоманда 4а стратила 33 731 єврея".

Це без урахування дітей. І тільки протягом двох днів. А ще ж, крім зондеркоманди 4а, в кривавій бійні брала участь айнзатцкоманда 5.

До того ж 30 вересня страти не припинилися. Вони відбувалися щоденно до 3 жовтня ("Єврейська акція тимчасово проводиться до 3.10.41" - це з донесення відділу Абверу 113-ї сухопутної дивізії Вермахту).

І далі регулярні розстріли продовжувалися ще протягом кількох місяців.

Киянка Ірина Хорошунова свідчила в щоденнику, що євреїв, які ховалися і яких спіймали, возили на вантажівках до Бабиного Яру - а невеликі групи вели пішки - ще й у грудні. І навіть пізніше. Приміром, айнзатцкоманда 5 стратила протягом 12-24 січня 1942 року ще 8000 євреїв.

За національною ознакою знищили все єврейське населення Києва. Тільки одиницям вдалося вижити - за чужими чи підробленими документами.

Бабин Яр став місцем найбільшого масового поховання жертв нацизму в Україні.

Масові страти в ньому тривали усі два роки німецької окупації - там знайшли свою смерть полонені червоноармійці, моряки Дніпровського загону Пінської військової флотилії, радянські підпільники, роми (теж за національною ознакою), українці, пацієнти психіатричної лікарні, заручники з-поміж цивільного населення тощо.

Натомість не існує ніяких даних, що когось з членів ОУН, вбитих нацистами в Києві, розстріляли чи поховали саме в Бабиному Яру. Попри встановлений там хрест, йдеться лише про припущення. Навіть щодо Олени Теліги нема жодних документів, які б насправді пов'язували її з убивством чи похованням у Бабиному Яру.

За спогадами її соратників, вона вкоротила собі віку в камері гестапо на Володимирській, 33. За іншою версію, там була розстріляна. Проте в обох випадках місце поховання достеменно невідоме.

Хоча ЗМІ згадують версію про те, що нацисти розстріляли Олену Телігу в Бабиному Яру 22 лютого 1942 року, а днем раніше там стратили Михайла Телігу та поета Івана Рошко-Ірлявського.

Злочин і покарання

Інколи пишуть, ніби кати Бабиного Яру не були покарані. Це не зовсім так.

Вальтер фон Райхенау, генерал-фельдмаршал, командувач 6-ї армії. Схвалив ідею "акції відплати", прямо відповідальний за неї. Помер за чотири місяці після початку кривавої масакри від серцевого нападу.

Курт Ебергард, генерал-майор, міський комендант Києва, віддав наказ про знищення євреїв. Потрапив до американського полону, де вкоротив собі віку в 1947 році.

Фрідріх Єккельн, генерал поліції, обергрупенфюрер СС, вищий керівник СС і поліції рейхскомісаріату "Україна". Один з організаторів "гросс-акції", доповідав Гіммлеру в Києві про її хід. Страчений за вироком радянського військового трибуналу в 1946-му в Ризі.

Пауль Блобель, штандартенфюрер СС, командир зондеркоманди 4а, безпосередньо керував розстрілами в Бабиному Яру восени 1941-го. Повішений за вироком американського військового трибуналу 1951 року в Німеччині.

Куно Каллсен, гауптштурмфюрер СС, заступник командира зондеркоманди 4а, один з керівників бійні в Бабиному Яру. Засуджений до 15 років каторжної в'язниці. Відбув термін повністю, помер 2001 року в Німеччині.

Курт Ханс, гауптштурмфюрер СС, командир частини в зондеркоманді 4а. Під час масових страт у Бабиному Яру керував розстрільними командами. Засуджений до 11 років ув'язнення. Відбув два роки, звільнений за станом здоров'я. Помер 1997-го в Німеччині.

Август Хефнер, оберштурмфюрер СС, командир частини в зондеркоманді 4а, брав участь у розстрілах в Бабиному Яру. Арештований американцями. Засуджений до 9 років ув'язнення, після апеляції - до 8 років. Відбув термін повністю. Помер у Німеччині 1999 року від хвороби Паркінсона.

Август Мейєр, оберштурмбаннфюрер СС, начальник айнзатцкоманди 5. Керував масовими вбивствами в Бабиному Яру восени 1941-го. Наклав на себе руки 1960 року після арешту за звинуваченням у тяжких військових злочинах.

Ваш пристрій не підтримує відтворення мультимедійних файлів

Підпис до відео,
Вигляд Бабиного Яру на момент масових розстрілів відновлюють у 3D.

Хочете отримувати головне в месенджер? Підписуйтеся на наш Telegram або Viber!

# data[].attributes.attachment_link.title
Бабин Яр. Що і чому там відбувалось під час німецької окупації - BBC News Україна

# data[].attributes.attachment_link.description
Станіслав Цалик Письменник, краєзнавець 29 вересня 1941-го - 80 років тому - в Бабиному Яру почалися масові розстріли, які тривали протягом двох років. Ця київська місцина, що стала мовчазним свідком злочину нацистської Німеччини та її репресивної машини, перетворилася на один з всесвітніх символів Голокосту.

# data[].attributes.attachment_caption
Харківське оточення

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Цей день в історії

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
12 травня 1942 року силами Брянського, Південно-Західного і правого крила Південного фронтів з Ізюмського плацдарму розпочато наступ проти німецьких військ групи армій "Південь". Через оперативно-стратегічні помилки радянські війська були оточені і зазнали великих втрат, які сягали кількасот тисяч убитими, пораненими, пропалими без вісті і полоненими. На обкладинці: Колона радянських солдатів, полонених у Харківському котлі, травень 1942 року

Після успішного відбиття німецького наступу на Москву в січні 1942 року і переходу в контрнаступ радянське командування прийняло рішення розпочати активні дії й на інших ділянках радянсько-німецького фронту. Проте наступальні операції на Курському і Харківському напрямках, на Донбасі і Криму істотних успіхів не мали, за виключенням дій Південно-Західного фронту в районі Ізюма, в результаті якого був створений плацдарм на західному березі ріки Сіверський Донець в районі міста Барвінкове, що відкривав можливість подальшого наступу під Харковом.

"В результаті проведених наступальних операцій нам вдалося зруйнувати нормальну оперативну побудову військ супротивника, змусити його ... витратити всі оперативні резерви... Активними діями наших військ суротивник доведений до такого стану, що без підкріплення великими стратегічними резервами і значного поповнення людьми та матеріальними засобами не здатний до рішучих дій" - З доповіді С.Тимошенка, М.Хрущова, І.Баграмяна у Ставку командування, 22 березня 1942 року

Тому після оголошення 1 травня Йосифом Сталіним, як головнокомандуючим, задачі "домогтися того, щоб 1942 рік став роком остаточного розгрому німецько-фашистських військ" саме цей плацдарм під Харковом був використаний для планування наступальної операції, метою якої був вихід до Дніпропетровська, розкол і знищення німецької групи армій "Південь". У той же час після переходу Вермахту 8 травня в наступ на Керченському півострові для оволодіння стратегічною ініціативою у Східній Україні німецьке командування розпочало підготовку до ліквідації Барвінківського плацдарму, плануючи почати наступ на цій ділянці фронту 18 травня.

Розцінюючи дії супротивника як підготовку до оборони, війська Південно-Західного фронту, яким керували маршал Семен Тимошенко, начальник штабу генерал-лейтенант Іван Баграмян і член воєнради Микита Хрущов, в складі 4 армій, 5 танкових корпусів і 13 окремих танкових бригад, загальною чисельністю 765 300 чоловік особового складу, 12 травня 1942 року розпочали наступ двома ударними групами. Їм протистояло 350 тисяч німецьких військ із майже у двічі меншою кількістю літаків і танків у складі двох загальновійськових і однієї танкової армій під загальним командуванням фельдмаршала Федора фон Бока.

Згідно із задумом радянського командування, дії Південно-Західного фронту, що наступав у двох напрямках на Вовчанськ і Барвінківе, з півночі повинні були підтримані військами Брянського фронту, які мали б оточити супротивника в районі Харкова, після чого на півдні разом із силами Південного фронту мав початися проривний наступ. Але попри півторамісячну підготовку до операції, оборонні та інженерні укріплення були створені лише на довжині 11 кілометрів зі 180-кілометрового фронту, бойові порядки дивізій не мали ешелонного і резервного підкріплення. Крім того, дії Південного фронту ніяк не узгоджувався з реальною ситуацією в центрі наступу, де Червоній армії вдалось просунутись на 20-35 кілометрів біля Барвінкового і на 18-25 км біля Вовчанська.

15 травня командування Південно-Західного напрямку повідомило Ставку, що операція розгортається успішно і створені необхідні умови для включення військ Брянського фронту. Однак ці прогнози виявилися передчасними - наступного дня темп наступу був втрачений, другі ешелони армій були введені із запізненням, а 17 травня, діючи згідно плану "Фрідерікус-I", Вермахт силами бронетанкових військ завдав удар з північного, від Балаклеї, і південного, з району Слов'янська, напрямків в тил наступаючим частинам Червоної Армії. Війська 6-ї і 9-ї армії виявилися не готовими до відбиття удару і почали відступати за Сіверський Донець.

Ситуація змусила начальника Генерального штабу маршала Олександра Малиновського наступного дня двічі пропонуватити відвести війська з Барвінковського виступу, однак Тимошенко і Хрущов вважали загрозу оточення перебільшеною, і Сталін дозволу на відступ не дав. При повній перевазі супротивника у повітрі спроба командування Південно-Західного напряму деблокувати оточені частини ударом 38-ї армії великого успіху не мала, але дозволила вивести з оточення 22 тисячі бійців. В результаті до 23 травня значна частина військ ударного угруповання Червоної Армії опинилася оточеною в трикутнику Мерефа - Лозова - Балаклія, а після триденних невдалих спроб вийти з нього, вцілілі радянські війська виявились сконцентрованими біля Барвінкового на площі 15 км ².

"На полі бою всюди, наскільки сягало око, землю покривали трупи людей і коней, і так щільно, що важко було знайти місце для проїзду легкового автомобіля" - З мемуарів командуючого 1-ї танкової армії Вермахту Евальда фон Клейста

Спроби прорвати оточення блокувалися активними діями німецької піхоти за підтримки авіації і 28 травня Тимошенко врешті віддав наказ про припинення Харківської наступальної операції. За час її проведення за радянським даними з радянського боку було втрачено 270 190 чоловік (з них - 170 958 вбитими, пропалими без вісті і полоненими) і 652 танки, з німецького - 90 тисяч чоловік вбитими та пораненими, 540 танків і 200 літаків. За німецькими даними з 10 по 31 травня Червона Армія втратила 240 тисяч полоненими, біля 1250 танків, 542 літаки і 57 626 коней, Вермахт - 29 444 чоловік (з них 5048 убитими і 22127 пораненими), 108 танків і 49 літаків; ще біля 3 тисяч склали втрати румунських підрозділів.

В результаті провалу Харківського наступу, оборона радянських військ на Південному і Південно-Західному фронтах виявилася кардинально ослабленою, і німецькі війська розпочали успішний контрнаступ: 7 липня Вермахт вийшов на підступи Воронежа та Ростова, 23 липня було захоплено Ростов-на-Дону, що відкривало шлях на Кавказ і Волгу в районі Сталінграда, небезпека втрати яких змусила Сталіна 28 липня 1942 року підписати наказ № 227 "Ні кроку назад!", яким у складі Червоної армії почалось формування штрафних батальйонів і загороджувальних загонів.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
німецько-радянська війна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
друга харківська битва

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
друга світова війна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
новітня історія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир лук'янюк

# data[].attributes.attachment_link.title
Цей день в історії : 12 травня 1942 : Друга харківська битва

# data[].attributes.attachment_link.description
12 травня 1942 року силами Брянського, Південно-Західного і правого крила Південного фронтів з Ізюмського плацдарму розпочато наступ проти німецьких військ групи армій "Південь". Через оперативно-стратегічні помилки радянські війська були оточені і зазнали великих втрат, які сягали кількасот тисяч убитими, пораненими, пропалими без вісті і полоненими.

# data[].attributes.attachment_caption
Оборона Севастополя

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Цей день в історії

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
30 жовтня 1941 року розпочалася восьмимісячна оборона Севастополя, падіння якого знаменувало ліквідацію стратегічного радянського плацдарму в Криму, що давав вихід на всю чорноморську акваторію. Німецькі сили, що звільнилися після операції "Лови осетра", спрямували під Ленінград та на підсилення операцій на Кавказі й Таманському півострові. На обкладинці: Зенітна батарея на фоні Південної бухти, Севастополь, 1942 рік

На першому етапі Німецько-радянської війни Крим не входив до стратегічних цілей німецького командування, окреслених у плані "Барборосса", й мав бути взятий після форсування Дніпра. Однак напади радянської авіації з кримських авіабаз на нафтопереробні заводи у Румунії змусили переглянути пріорітети, і директивою №33 від 23 липня 1941 року було віддано наказ знищити "плавучий авіаносець", як означив Крим Адольф Гітлер. Перші німецькі і румунські підрозділи дісталися півострову 12 вересня, проте розпочати наступ на нього змогли лише після знишення п'яти радянських армій під Києвом і ще двох під Мелітополем на початку жовтня.

На кінець жовтня гарнізон Севастополя нараховував близько 21 тисячі осіб, озброєних 150 польовими і береговими гарматами, і був захищений трьома рубежами оборони. Перший бій на підступах до міста відбувся 30 жовтня 1941 року в районі села Миколаївка - наступ німецького розвідувального підрозділу був відбитий. За три дні до першої лінії укріплень підійшли передові частини армії Манштейна.

4 листопада відповідно до наказу командуючого військами Криму віце-адмірала Гордія Левченка був утворений Севастопольський оборонний район (СОР), який з 19 листопада очолив віце-адмірал Філіп Октябрський. Командування ухвалило рішення про передислокацію до СОР Приморської армії (дісталася Севастополя 9 листопада), внаслідок чого його чисельність збільшилась до понад 50 тисяч осіб. На його озброєнні було 170 гармат та 180 мінометів, 100 літаків. Складність і хиткість становища ізольованого гарнізону навряд чи була незрозумілою Ставці Верховного головнокомандування, однак у Кремлі вирішили пожертвувати десятками тисяч військових заради стратегічних цілей унеможливити запланований на квітень 1942 року наступ німців на Волгу та Кавказ.

Перший штурм Севастополя тривав з 11-го до 21 листопада 1941 року, другий - з 17 грудня по 1 січня 1942 року. Його вдалося дещо загальмувати завдяки Керченсько-Феодосійській десантній операції, що розпочалася 25 грудня, проте оточення і знищення трьох радянських армій (загальні втрати склали 300 тисяч чоловік) привели до повного розгрому спеціально створеного у січні 1942 року Кримського фронту. Після евакуації наприкінці травня 1942 року радянських військ практично з усього Криму захоплення Севастополя стало питанням часу.

Проти Приморської армії, сформованої в кінці травня з оборонців Севастополя, німці виставили 10 піхотних дивізій (204 тис. осіб), 670 гармат калібру 75-420 мм, 655 протитанкових гармат, 720 мінометів, 615-міліметрові мортири "Одін" і "Тор", а також унікальну надважку 807-міліметрову гармату "Дора", розрахунок і допоміжні служби якої складали 4 тисяч осіб. Насиченість артилерією становила 60 гармат і мінометів на кілометр фронту, завдяки чому при наступі на Севастополь німці встановили абсолютний рекорд в Другій Світовій війні зі щільності і масованості артилерійської операції. Вагому підтримку артилеристам та піхоті надали 150 бомбардувальників та літаків-торпедоносців. Тактика штурмових груп, за задумом Манштейна, в сукупності з масованим бомбардуванням мала забезпечити злам радянської оборони.

Німецька надважка залізнична артилерійська 807-міліметрова гармата "Дора", призначена для руйнування фортифікаційних укріплень. Під час штурму Севастополя розміщувалось у спеціальному укритті, вирубаному в скельному масиві в районі Бахчисарая, і випустила по місту 53 семитонних снаряда

Загалом до Кавказу врешті добрались 559 осіб комскладу, 1116 молодшого комскладу та рядових. Решта намагалися врятуватися на саморобних плотах чи прорватися в гори до партизанів.

Із взяттям 4 липня півострова Херсонес завоювання німцями Криму було закінчене. На відзнаку цього успіху ще напередодні генерал-полковник Еріх фон Манштейн був підвищений у званні до фельдмаршала.

Німці захопили 97 тисяч полонених (серед них - останній командувач оборони Севастополя генерал Петро Новіков), 631 гармату й 26 танків. Німецькі втрати склали 4 337 вбитими, 1591 зниклими без вісти, понад 18 тисяч пораненими. Втрати Приморської армії з 1 січня 1942 року і до падіння Севастополя обраховувалися 5 139 загиблими, 62 871 пропалим без вісти, 1 108 - небойовими.

Згодом відредагована істориками і пропагандистами оборона Севастополя стала однією з системотвірних складових радянського міфу про Велику вітчизняну війну, в якому не було місця згадкам про цинізм і безвідповідальність влади, здатної жертвувати мільйонами співгромадян заради тактичних і стратегічних міркувань. 22 грудня 1942 року була затверджена медаль "За оборону Севастополя". Указом Президії ВР СРСР від 8 травня 1965 року Севастополю присвоєно звання "Місто-герой".

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
друга світова війна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
крим (півострів)

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
німецько-радянська війна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
оборона севастополя

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
друга світова війна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
новітня історія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
лариса якубова

# data[].attributes.attachment_link.title
Цей день в історії : 30 жовтня 1941 : Оборона Севастополя

# data[].attributes.attachment_link.description
30 жовтня 1941 року розпочалася восьмимісячна оборона Севастополя, падіння якого знаменувало ліквідацію стратегічного радянського плацдарму в Криму, що давав вихід на всю чорноморську акваторію. Німецькі сили, що звільнилися після операції "Лови осетра", спрямували під Ленінград та на підсилення операцій на Кавказі й Таманському півострові.

# data[].attributes.location_name
Запорожье, Запорожская область

# data[].attributes.attachment_caption
80 років тому підірвали ДніпроГЕС, щоб зупинити німців.

# data[].attributes.headline
Запорожье, Запорожская область

# data[].attributes.subject
Запорожье, Запорожская область

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радіо Свобода

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
80 років тому, ввечері 18 серпня 1941 року, було підірвано греблю ДніпроГЕСу чи, як тоді казали, Дніпрельстану (скорочення від Дніпровська електростанція). Зробили це з метою зупинити наступ німецьких військ. Більше про цю подію та її трагічні наслідки "Історичній Свободі" розповів запорізький історик Володимир Лініков. - Хто і як ухвалював рішення про підрив греблі ДніпроГЕСу?
- Про те, що греблю можуть підірвати, було відомо завчасно. Була підготовка - підвозили і закладали вибухівку. І цей процес зайняв декілька днів. Принаймні 16 серпня вибухівка вже лежала в "тілі" греблі. Тобто за два дні до підриву.

А що стосується безпосереднього рішення, то воно з'явилося безпосередньо в Запоріжжі. Перший бій зранку 18 серпня показав, що Червона армія, а конкретно 274-а стрілецька дивізія, не може стримати німців. Приблизно пообіді почався відступ червоноармійців, який на деяких ділянках перетворився на панічну втечу. Стало зрозуміло, що неможливо ніяк стримати німців на правому березі. Тому отак похапцем ухвалили рішення підривати ДніпроГЕС та мости через Дніпро, які і тоді, і зараз, йшли через острів Хортицю. Було два мости. Але з одним щось не склалося, а от другий підірвали. Власне, підривали греблю для того, щоб унеможливити перехід німців. Тому що гребля - це ще й міст.
- Чому я запитав, хто і як ухвалив рішення, бо часто пишуть, ніби підрив відбувся несподівано, коли по греблі йшли війська і цивільні біженці. Тому тут важливо з'ясувати механізм ухвалення рішення.
- Звичайно, командування Південного фронту дало добро на підрив в разі крайньої необхідності. А безпосередньо команду дав вже хтось із місцевих військових начальників. На жаль, історія не донесла його прізвища. Є прізвища конкретних виконавців: Петров і Епов. Але не вони ухвалили рішення. Це були фахівці з підривної справи, офіцери середньої ланки, навіть не полковники.
- А як щодо того, що в цей час на греблі були люди? Тут є якась достовірна інформація?
- Відомо, що зранку греблю переходили люди. Є спогади очевидиці, яка встигла перейти греблю ще до вибуху. Стосовно того, чи були люди на греблі під час самого вибуху, говорити важко.

Є малюнок, зроблений німецьким художником на початку 1942 року, де показано вибух греблі. На цьому малюнку бачимо, що розлітаються люди, якісь кінні повозки. Але малюнок - це не фотографія.
- До речі, а німці на той момент бачили греблю, вони її візуально спостерігали?
- Так. Є навіть фотографія німецьких солдат на тлі ще не підірваного ДніпроГЕСу.
- Там на фотографії можна людей розгледіти на греблі?
- Ні.
- А чи збереглися спогади очевидців, що відбувалося, як це виглядало після вибуху, коли гребля обвалилася і хлинув потік води?
- Мені відомі дуже фрагментарні спогади двох осіб.

У Дніпро впадає декілька річок, з лівого берега є річка Мокра Московка. Люди, які жили на берегах Мокрої Московки в межах міста Запоріжжя, згадували, як вода пішла в інший бік. Тобто не в Дніпро, а від Дніпра.

Інші спогади належать жінці, яка мешкала неподалік від дніпровських плавнів. Вона каже про те, що мешканці цього району чули страшенні крики і зойки. Тоді всі дістали човни, а човни там були майже в кожного, і почали рятувати солдат, які чіплялися за верхівки дерев. Багатьох людей врятували.
- Вони почули крики, сіли на човни і почали рятувати людей, які вже були на деревах. А вони не спостерігали, як вода піднімається?
- Було зрозуміло, що вода піднялася, але сам процес цього підйому ніяк не описаний. Всі спогади фрагментарні.
- А чи є підстави вважати, що ДніпроГЕС, власне, греблю підірвали лише з метою зруйнувати її як міст, чи, можливо, також мали на меті, що після підриву підніметься рівень води, і нижче за течією це створить для німців великі додаткові проблеми?
- Про підрив ДніпроГЕСу радянським людям говорили, але говорили в певному ключі. Треба було якось виправдатися. Тому говорили, що підірвали для того, щоб ускладнити німцям переправу через Дніпро.

Насправді якихось німецьких переправ нижче по течії в тих межах, яких могла дістати ось ця швидка вода, не зафіксовано. Тому навряд чи в німців були якісь жертви внаслідок цього вибуху.
- В історичній публіцистиці постійно зростає число загиблих внаслідок підриву ДніпроГЕСу. Спочатку казали про кілька тисяч загиблих, потім про 20 тисяч, згодом про 80 тисяч і майже одразу про 100 тисяч. А зараз інколи пишуть навіть про 120 тисяч загиблих. Що відомо про кількість загиблих? На підставі чого їх підраховують? - Федір Пігідо-Правобережний в цей час був не в Запоріжжі, а в Києві. І потім, коли німці відступали, він також виїхав на Захід. Тобто він теж не був очевидцем чи дослідником подій, а просто чув, що відбувається в Запоріжжі.
- Про першого загиблого під час ось цього вибуху сказали ще наприкінці СРСР, в 1990 році. Назвали навіть прізвище - Румме. Його син написав невеличкого листа до редакції одного журналу, що була така трагедія, мій батько загинув і ще загинули тисячі людей. Але чіткої цифри там немає.

Далі вже в незалежній Україні були видані спогади Федора Пігідо-Правобережного, який каже про приблизно 20 тисяч загиблих.
- Очевидно, не істориків навіть, а публіцистів довколаісторичних.
- Він каже, що "мені переповідали люди, які бачили".
- А чому кожного четвертого, а не десятого, скажімо?
Якщо говорити про найближчу до подій цифру, то це весна 1942 року. В березні 1942 року в "Берлінській ілюстрованій газеті" йшлося про 3 тисячі жертв. На мій погляд, ця цифра найближча до правди. Ми ніколи не дізнаємося точної кількості жертв, тому що на той момент їх ніхто не підраховував. Проте напевно можна сказати, що дані про 80 тисяч чи 100 тисяч загиблих - це абсолютні вигадки істориків.
- Великий Луг, як цю місцевість називали, акумулював на собі хвилю, яка утворилася внаслідок підриву греблі?
- Ні. Є навіть професійні історики, які кажуть наступне: була хвиля, яка дійшла до Херсона, між Запоріжжям і Херсоном знаходилася така кількість військ, і це означає, що з цієї кількості ми повинні взяти, наприклад, кожного четвертого. Порахували і отримали 100 тисяч.

- Не кажуть чому. В даному випадку, це абсолютно хибний спосіб вираховувати загиблих - аж до Херсону. Справа в тому, що приблизно за 15 км від греблі нижче по Дніпру вже майже не відчувалася руйнівна сила води. Тому що були дніпровські плавні. Кажу були, бо до побудови Каховського водосховища була величезна кількість різних озер, малесеньких річок, острівців. І вся ця низинна частина приймала всю воду, яка йшла, коли танули сніги.

- Звичайно. Хвиля - теж, мабуть, дуже гучно сказано. Зараз іноді кажуть навіть про хвилю 30-метрової височини. Такої на Дніпрі в принципі бути не могло.
- Отже, є підстави говорити про великі людські жертви, але немає підстав говорити про 80 тисяч і більше загиблих?
Греблю підірвали не повністю, а лише ділянку приблизно 175 метрів із загальної довжини понад 600 метрів - це десь одна четверта. Але це не означає, що одна четверта частина повністю пішла під воду - підірвали верхню частину греблі. Справа в тому, що якщо відкрити всі водозливні отвори, більше води можна перелити, ніж у цю прогалину. І достеменно відомо, що перед вибухом співробітники станції відкривали заслонки, які тримають воду. На жаль, немає даних відносно того, впродовж якого часу це спускання води проходило, і немає даних, скільки водозливних отворів було відкрито.

Далі, коли стався вибух, швидкість течії набагато пришвидшилася. За моїми розрахунками, десь до 5 метрів могла піднятися вода. Але навряд чи це була якась така одномоментна хвиля. Вода різко піднялася і дуже швидко текла близько 2-3 днів. А далі все нормалізувалося. Звісно, вода, яка тече з величезною швидкістю, має значну руйнівну силу. Тобто тут треба говорити не про цунамі, а про те, що вода різко піднялася і змивала все, що на своєму шляху знаходила.
- Як швидко німці відбудували греблю? І чи змогли вони запустити ДніпроГЕС в роботу, якщо зважати на те, що там ще й обладнання вивели з ладу?
- Є ще один нюанс: ніхто не пам'ятає якихось великих похорон чи якогось масштабного прибирання трупів. Є свідчення, що бачили мертвих людей на деревах у неприродних позах. Але знову ж таки, якщо людина побачила 500 таких трупів, то це багато. І людина, яка це побачила, може перебільшити.

Є пряма аналогія: у 1943 році ВПС Великої Британії зруйнували німецьку греблю на річці Мйонне. І там попервах теж говорили про 15-20 тисяч загиблих. А насправді жертв виявилося значно менше, якщо не помиляюся, близько 1600 осіб загинуло.
- Але ж обладнання вивели з ладу. Як же воно могло давати струм?
- До будівельних робіт стали вже в грудні 1941 року. Почали пробивати тунелі в "тілі" греблі, щоб спустити воду. Для того, щоб класти бетон, потрібна сухість. А оскільки вода переливається через залишки греблі, треба було знизити її рівень.

Навесні 1942 року була дуже потужна повінь. Води було дуже багато. І перші агрегати почали давати струм ще навесні, ще до того, як ось ця прогалина в греблі була залатана.

- Обладнання вивели з ладу не все. Спочатку хотіли обладнання евакуювати, тому два генератори розібрали і підготовили до вивезення. Але вивезти не змогли. І лише ті генератори, які не були розібрані, знищили. По-перше, закоротили обмотку; по-друге, взяли і злили мастило - і генератори спалили себе самі.
- Якраз у 1943-му почався контрнаступ радянських військ, і невдовзі вже німці мусили щось робити з ДніпроГЕСом.
Так от, німці ті розібрані генератори за зиму зібрали та підготували до пуску. Навесні 1942 року в Запоріжжі була електрика, ходив трамвай. Потім електрики не стало, тому що вода впала. Відтак упродовж другої половини літа і початку осені прогалину повністю залили бетоном. А влітку 1943 року промисловий струм готові були давати 5 із 9 агрегатів ДінпроГЕСу.
- Чому вони так довго мінували, з весни до осені, а підірвали менше?
Але всі п'ять ніколи не працювали. Один або, максимум, два агрегати вмикали в мережу. Справа в тому, що не було такої кількості споживачів. Заводи працювали не на ту потужність, на яку вони працювали на початку 1941 року, а десь на 10%.

- Вже з весни німці починають мінування, а на початку осені ця робота особливо пришвидшилася. Знову ж таки, є підтверджені факти, що перед вибухом 14 жовтня зливають воду з верхнього б'єфу. Тобто робили те ж саме, що і в 1941 році - понижували рівень води. Коли радянські війська пройшли зовнішній оборонний обвід на запорізькому напрямку, німці частину греблі підривають. Але німці підірвали значно меншу частину, ніж радянські війська.

- Їхнє мінування було складнішим. Радянські воїни просто занесли заряди в патерну. Є дві галереї в "тілі" греблі, для того, щоб контролювати фільтрацію води. І от, у верхню патерну занесли заряд. Натомість німці заклали заряди в один із донних отворів і, вірогідно, розраховуючи на максимальний вибух. Крім того, вони бурили такі шпори в кожному бичку і закладали заряди.
- У підсумку, коли радянська влада відновила роботу ДніпроГЕСу?
У німців я нарахував, мінімум, 6 вибухів. Можливо, їх було більше. Перший - для того, щоб стримати радянські війська на лівому березі. Потім вони підривають ГЕС, але попервах частково, а в грудні вже повністю зруйнували. І в грудні там були ще вибухи, які дозволяли їм контролювати рівень води. В листопаді, приблизно 15 кілометрів нижче ДніпроГЕСу, проходило форсування Дніпра радянськими військами. І одним з вибухів німці підняли рівень води приблизно на метр. Це змусило радянські війська розвести понтонний міст і ускладнило паромну переправу. Німці намагалися контратакувати і під цю контратаку підірвали частину греблі, щоб не дати радянським воїнам підвозити все необхідне для утримання плацдарму. Коли ця контратака була відбита, то німці зрозуміли, що все. Але нижче за течією в них залишалися нікопольські позиції.

Я читав звіти радянських саперів, які розміновували ДніпроГЕС вже в 1944 році. І одні спеціалісти казали, що ось той величезний заряд в донному отворі не був приведений в дію через те, що вчасно перерізали кабелі. А інші - що німцям було невигідно повністю руйнувати греблю, бо до кінця зими 1944 року вони паромними переправами постачали Нікопольський плацдарм з правого берега на лівий. Де правда - сказати важко. Треба бачити німецькі документи.

- У 1947 році перша черга стала до ладу, а у 1950-у - друга черга.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
історична свобода

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
друга світова війна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
підрив дніпрогес

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
підірвали дніпрогес

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
червона армія

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дмитро Шурхало

# data[].attributes.attachment_link.title
80 років тому підірвали ДніпроГЕС, щоб зупинити німців. Скільки людей загинуло?

# data[].attributes.attachment_link.description
80 років тому, ввечері 18 серпня 1941 року, було підірвано греблю ДніпроГЕСу чи, як тоді казали, Дніпрельстану (скорочення від Дніпровська електростанція). Зробили це з метою зупинити наступ німецьких військ. Більше про цю подію та її трагічні наслідки "Історичній Свободі" розповів запорізький історик Володимир Лініков. - Хто і як ухвалював рішення про підрив греблі ДніпроГЕСу?

# data[].attributes.location_name
Одесса, Одесская область

# data[].attributes.headline
Одесса, Одесская область

# data[].attributes.subject
Одесса, Одесская область

# data[].attributes.attachment_link.title
73 дні оборони Одеси в 1941 р.

# data[].attributes.attachment_link.description
Раптом місто спорожніло. Припортові квартали Одеси були завалені спаленими вантажівками, возами та іншим майном, яке не вдалося вивезти. Після 73-х денної оборони радянська Приморська армія залишил…

# data[].attributes.attachment_caption
Київський котел

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Історія Без Міфів

# data[].attributes.attachment_link.title
Як сталінські генерали потрапили в Київський котел. Розгром Червоної Армії 1941 // Історія без міфів

# data[].attributes.location_name
Умань, Черкасская область

# data[].attributes.attachment_caption
Уманський котел

# data[].attributes.headline
Умань, Черкасская область

# data[].attributes.subject
Умань, Черкасская область

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радіо Свобода

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
80 років тому, влітку-восени 1941 року, більше ніж два мільйони радянських військових потрапили у німецький полон. Зокрема, у вересні 1941 року, в ході оточення і розгрому Південно-Західного фронту, німці захопили понад 600 тисяч полонених. Невдовзі під Вязьмою і Брянськом взяли ще близько 600 тисяч полонених. Дуже багато хто з них не пережив зими 1941-1942 років. Більше про трагедію полону першого року німецько-радянської війни "Історичній свободі" розповіла дослідниця цієї теми, історик Тетяна Пастушенко. - Попервах хотів би зрозуміти сам феномен такої величезної кількості полонених червоноармійців у 1941 році. Є дві поширені тези: перша - велику кількість полонених пояснює тим, що Червона армія зазнала поразки, а відтак полонені - це наслідок військових прорахунків; друга - стільки полонених, бо мобілізовані радянські громадяни, здебільшого селяни, яких силою позаганяли у колгоспи, не хотіли воювати за більшовицький режим. У таких складних явищах, зазвичай, немає одного пояснення, а йдеться про комплекс причин. На вашу думку, мільйони полонених в 1941 році - в якій мірі наслідок прорахунків радянського командування, а в якій - небажання воювати за більшовицький режим?
- Ви самі, власне, і відповіли на це питання. Тому що не можна казати про одну причину. Це комплекс різних причин.

Попервах у 1941 році з Вермахтом воювали мобілізовані ще в 1939-1940 роках. Адже йшла прихована мобілізація, і радянська армія налічувала 5 мільйонів військовослужбовців перед 22 червня 1941 року. Сталін готувався до наступальної війни. Не можна сказати, що всі полонені були непідготовлені люди, які щойно взяли зброю до рук. Чимало хто служив в армії рік, а то і більше.

Великою мірою зашкодила саме стратегія наступальної війни. Тобто намагалися весь час переходити у контрнаступ, а не будувати глибокоешелоновану оборону. Це теж стало причиною полону багатьох червоноармійців. Зрештою, мені здається, тоді мало яка армія могла ефективно протистояти наступу німецьких танкових клинів. Хоча щодо кількості солдат і техніки Червона армія переважала.

Ну і, звісно, моральний дух солдат і командирів. Страх опинитися в оточенні переважав потребу чинити опір. Тому тут треба говорити про комплекс причин.
- А яка причина головна?
- Думаю, що головна - це прорахунки командування. Моральний стан бійців і командирів уже випливав із цих прорахунків. Стратегія на наступальну війну не спрацювала проти Вермахту. Потрібно було готуватися до серйозної оборони, а не думати, що на контрнаступі можна перехопити ініціативу і продовжити війну на території Європи.
- Німецьке командування планувало проти СРСР переможну короткочасну війну - бліцкриг впродовж 2 місяців. А чи німецьке командування розраховувало, що в ході цього бліцкригу вони захоплять так багато військовополонених? Вони це планували чи готувалися тільки до розгрому, а питання полонених в їхньому плануванні було відсутнє?
- До захоплення полонених червоноармійців німецьке командування дуже серйозно готувалося. Це полягало в розробці низки документів, які визначали статус цих полонених. Він відрізнявся від статусу полонених інших європейських країн, зокрема наказ про комісарів.

Була ухвалена низка рішень про спеціальні "табори для росіян", які за своєю структурою відрізнялися від таборів для інших військовополонених. Ці табори розраховані на десятки тисяч ув'язнених, а не на тисячі, мали значно примітивніші побутові умови. Планували побудувати декілька десятків таких таборів на території Німеччини, які мали знаходитися далеко від населених пунктів. Але їх не встигли побудувати, коли Німеччина напала на СРСР. Тому полонені, які доїхали до території Рейху, мусили самі будувати ці табори, живучі в імпровізованих землянках у дощ, сніг і холод. Жахливі були умови, в яких опинилися полонені-червоноармійці в цих перших таборах, оскільки ті були абсолютно не пристосовані до життя людини.

Отже, готувалися, але не встигли все зробити. До того ж, планували, що полонених має бути близько мільйона. Але, схоже, мало хто з німецьких посадовців взагалі уявляв, що з цим мільйоном робити. Відтак дуже багато полонених гинули у перші місяці війни банально від голоду, від антисанітарії, від того, що не надали допомоги пораненим.

Навіть елементарної води не завжди могли забезпечити на таку кількість полонених! Як, наприклад, розказують німецькі документи про ситуацію, яка була в "Уманській ямі"...
- "Уманська яма" - один із найбільших таборів військовополонених на Правобережжі.
- Коли 6-а і 12-а армії в районі Умані потрапили в оточення, там опинилося понад 50 тисяч людей. Там був пересильний табір організований, куди, не змовляючись, привели всі дивізійні й армійські табори для полонених.

А табір - що це таке? Це не тільки охорона, а ще й кухня, яка розрахована на приготування їжі для певної кількості людей і так далі. Так от у цей збірно-пересильний пункт, розрахований на декілька тисяч полонених, зігнали 50 тисяч. І три дні люди були просто без води. І там почався бунт - люди просто проривалися через охорону, через огорожу. Їх просто розстрілювали, щоб приборкати. І вже після того команда пересильного табору отримала більше обладнання і почала варити якийсь суп, привозити воду.

Одна справа - взяти в полон, інша справа - відповідати за життя цих людей. З одного боку, дуже складно було дати раду цьому, з іншого - ставлення до цих полонених, яке проглядається майже в кожному рядку звітів і наказів. Навіть з точки зору економічної вигоди не поспішали вирішити це питання. Є, наприклад, документи командувача Вермахту в Україні. Він щомісяця писав звіти, і розділ про військовополонених свідчить про катастрофічну ситуацію в таборах.

У листопаді 1941 року в таборах на території райхскомісаріату "Україна" перебувало 445 тисяч полонених, а через місяць їх стало 320 тисяч. Це при тому, що їх нікуди не вивозили. Тобто за місяць померло 125 тисяч осіб. Німці не змогли організувати харчування. Відповідальні за це служби приходили і бачили, що їжу забрав собі Вермахт. І, звісно, пріоритет надається Вермахту, а не полоненим. Фактично, це була злочинна діяльність і гуманітарна катастрофа.
- У липні-листопаді того ж 1941 року німці звільнили близько 300 тисяч полонених.
- Відпускали відповідно до наказу від 17 липня, в якому говорилося, як сортувати і перевіряти військовополонених: євреїв знищувати чи ізолювали, політкомісарів теж, а от представників деяких національностей, не росіян, якщо це люди лояльні і можуть добратися додому, можна було відпускати. Була можливість вийти з полону в тих, у кого були докази, що вони місцеві жителі.

І цей наказ діяв до листопада 1941 року. А потім Гітлер і Геринг ухвалили рішення, щоб усіх на роботу до Німеччини. Бліцкригу не сталося, війна затягувалася і стало зрозуміло, що німецькі солдати не повернуться на свої робочі місця. Тож відпускати з полону припинили.

Відпуск із полону - дуже цікава тема. Подекуди його розуміють прямолінійно, мовляв, раз відпускали українців, значить, всі українці повернулися додому. Насправді це не так, бо тих, хто опинився в полоні на території Росії, Білорусі чи Балтійських країн, додому не відпускали, оскільки вони не були місцевими.

Натомість шансом вийти з полону як "українець" скористалося чимало інших військовополонених. Адже був цілий рух, коли родичі чи старости сіл приходили в табір у пошуках своїх і, якщо своїх не знаходили, часто забирали чужих полонених ніби як своїх. Всього за 1941 рік звільнили 275-277 тисяч полонених. Порівняно з мільйонами, які потрапили в полон - це не так вже й багато.
- А наскільки складно пересічному мобілізованому українцю було вирватися з полону в липні-листопаді 1941 року?
- Ситуації виникали найрізноманітніші. Тут складно визначити якусь закономірність, бо судячи зі спогадів, тут все було по-різному. Я детально досліджувала долі тих киян, які потрапили в київський котел. Якщо вони показували паспорт, що вони - кияни, то їх могли відпустити. Або передавали записки, щоб прийшли родичі і забрали цих полонених.

Ми робили виставку у Вінниці. І там бельгійський дослідник Мартін Богарт нам подарував цілу серію фотографій, як відпускали полонених з вінницького табору. Це була ціла церемонія, їм видавали спеціальний документ. І також на тих фотографіях є фото жінок, які приходили до табору і чекали нагоди, щоб забрати свого чоловіка, брата, сина з табору військовополонених.

В архівах українських зберігається дуже багато дозвільних документів, в яких йдеться, що така чи такий житель села їде з цього населеного пункту в іншу область, щоб у таборі полонених забрати свого рідного. Адже тоді невільно було пересуватися територією України. І ось ці дозвільні документи свідчать, наскільки великим був рух родичів, які намагалися витягти своїх рідних із полону.

Можна сказати, тоді в Україні працювала "народна пошта". Адже як міг вісточку відправити цей полонений? Тільки перекинути записку або передати з кимось, що у тому-то селі мої рідні, дайте їм знати, де я. І ці записки доходили. Феномен відпуску з полону- це не лише активність полоненого, а цілий громадський рух взаємодопомоги, коли намагалися врятувати своїх.
- У київському котлі німці захопили понад 600 тисяч полонених. Таку велику кількість людей було складно охороняти. З бойових частин мусили виділяти спеціальні батальйони чи роти. Відносно невеликі були конвойні команди, як на величезну кількість полонених. Адже бойові дії тривали, і німецькі командири не хотіли виділяти для конвоювання аж надто багато солдатів. За цих умов наскільки просто чи складно було втекти з полону?
- Коли ми розглядаємо такі гіпотетичні питання, то мислимо знаннями, які маємо: що війна тривала стільки-то, що окупація була така-то. Поставте себе на місце людини, яка не знає, чим це закінчиться і що буде далі, в якому становищі вона опинилася. Втекти, звичайно, була можливість. І таких розповідей можна знайти дуже багато, як люди, ризикуючи життям, тікали з полону. Але ці люди здебільшого знали, куди йти.

Для мене стала таким відкриттям історія відомого партизана генерала Наумова. Він потрапив в оточення на кордоні у Львівській області і пройшов пішки майже через всю Україну. А чому він пройшов пішки? Тому що його дружина була з Шостки Сумської області. Тобто він не просто гіпотетично виходив на лінію фронту, а знав, куди йде, що у нього є рідні в Шостці, і вони йому допоможуть перебратися чи до партизанів, чи за лінію фронту. Тобто ця людина мала план і знала, куди йти.

А уявіть собі простого червоноармійця. Люди були дезорієнтовані, подекуди не знали, де саме перебувають. А люди, які не з України, куди вони будуть тікати?.. Тим більше, що скрізь охоронні підрозділи. Тому дочекатися можливості легального виходу, щоб спокійно добратися додому, з точки зору виживання, видавалося більш виправданим, ніж ризикувати життям і тікати. Ми з вами знаємо, яка трагічна доля полонених чекала попереду, а полонені попервах не могли про це знати.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
пам'ять про бабин яр

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
історична свобода

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
друга світова війна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
червона армія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радянська армія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радянські полонені

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дмитро Шурхало

# data[].attributes.attachment_link.title
Німецький полон 1941 року: понад 2 мільйони полонених між загибеллю, звільненням і виживанням

# data[].attributes.attachment_link.description
80 років тому, влітку-восени 1941 року, більше ніж два мільйони радянських військових потрапили у німецький полон. Зокрема, у вересні 1941 року, в ході оточення і розгрому Південно-Західного фронту, німці захопили понад 600 тисяч полонених. Невдовзі під Вязьмою і Брянськом взяли ще близько 600 тисяч полонених. Дуже багато хто з них не пережив зими 1941-1942 років.

# data[].attributes.location_name
Львов, Львовская область

# data[].attributes.headline
Львов, Львовская область

# data[].attributes.subject
Львов, Львовская область

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
80 років тому в тюрмах на заході України НКВС почав масові розстріли політичних в’язнів

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Галина Терещук

# data[].attributes.attachment_link.title
80 років тому в тюрмах на заході України НКВС почав масові розстріли політичних в’язнів

# data[].attributes.attachment_link.description
«На мене навалились тіла розстріляних товаришів»

# data[].attributes.location_name
Рівне, Ровенская область

# data[].attributes.attachment_caption
Танкова битва Рівне-Луцьк-Броди

# data[].attributes.headline
Рівне, Ровенская область

# data[].attributes.subject
Рівне, Ровенская область

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
У мережі з'явились кольоровані фото після найбільшого в історії німецько-радянської війни танкового бою на відтинку Луцьк-Дубно-Броди.

Тоді в липні 1941-го загальна кількість танків була понад 4000: 3500 радянських танків програло бій проти всього 800-900 німецьких. Світлини опублікували у фейсбук-групі Волинь Велика Great Volyn'.

На сайті "Українська Друга світова: 1939-1945" розповідають, що традиційно найбільшою танковою битвою Другої світової війни прийнято вважати бій під Прохоровкою влітку 1943 року. За офіційною радянською версією у ній з обох сторін було задіяно до 1 200 танків та САУ. Німецькі сили було знищено, їхні залишки змушені були перейти до оборони, і це стало переломним моментом у Битві на Курській дузі.

Акцентуючи увагу на битві під Прохоровкою, радянська пропаганда залишає за лаштунками іншу танкову битву. Вона відбулася влітку 1941 року на території Західної України у районі міст Дубно, Броди та Луцьк. Але за радянських часів шукати подробиць про неї було справою марною. Якщо в офіційній історіографії вона і згадувалася, то лише мимохідь.

Битва у районі Дубно -Броди - Луцьк розтягнулася на цілий тиждень - з 23 до 30 червня 1941 року. З радянського боку у ній брали участь 5 механізованих корпусів, а це - більше 2 800 танків.

Німці протиставили цій армаді свої чотири дивізії, які мали 585 танків та САУ. Потім на допомогу сторонам прийшли ще одна радянська (325 танків) та одна німецька (143 танки) танкові дивізії.

Тож загалом у битві брали участь більш ніж 3 000 радянських та понад 700 німецьких танків і САУ. У Битві під Прохоровкою сили сторін були майже утричі менші.

У чому ж причина того, що танкова битва на Західній Україні залишилася майже непоміченою радянською історіографією?

Ще увечері 22 червня війська радянського Південно-Західного фронту отримали завдання оточити та знищити німецьке угрупування у районі Володимира-Волинського та Дубна, а вже 24 червня зайняти район польського міста Люблін. Координувати дії фронту особисто прибув начальник Генштабу Георгій Жуков.

Проте радянські танкові з'єднання вступили у бій розрізнено, й їхні контратаки захлинулися. Війська не отримали підкріплення та потрапили в оточення. 29 червня командування віддало наказ на відхід практично знекровлених механізованих корпусів. Наступного дня розпочався загальний відступ, який більше нагадував утечу.

Загалом з радянського боку було знищено понад 2 500 танків. Надзвичайно великими були також небойові втрати техніки. В окремих частинах вони сягали 40-80%! Німецькі втрати були значно скромнішими - усього 260 бойових машин. Причому переважна частина цих танків та САУ після ремонту знову повернулися у стрій.

Жодної з поставлених цілей радянські сили у цій битві не досягли. Незважаючи на кількісну перевагу, вони відкотилися назад до лінії давнього радянсько-польського кордону. Вже за кілька днів німецькі війська прорвали нашвидкуруч організовану там лінію оборони і 10 липня вступили до Житомира.
Читайте також: Мережа Район.in.ua запускає сайт про історію Волині

# data[].attributes.attachment_link.title
Опублікували рідкісні фото найбільшої танкової битви німецько-радянської війни біля Дубна

# data[].attributes.attachment_link.description
У мережі з'явились кольоровані фото після найбільшого в історії німецько-радянської війни танкового бою на відтинку Луцьк-Дубно-Броди. Тоді в липні 1941-го загальна кількість танків була понад 4000: 3500 радянських танків програло бій проти всього 800-900 німецьких. Світлини опублікували у фейсбук-групі Волинь Велика Great Volyn'.